Справа № 182/4199/20
Провадження № 2/0182/198/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28.07.2021 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Кобеляцької - Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування вимог посилається на те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було досягнуто згоди про надання відповідачці у позику грошових коштів. На виконання зазначених домовленостей, в період з серпня 2018 року по січень 2019 року, позивач перерахував відповідачці кошти на загальну суму 3 775,62 доларів США. 27 січня 2020 року на адресу відповідачки було направлено вимогу про повернення вищевказаних коштів, яка 31 січня 2020 року нею була отримана. 06 лютого 2020 року відповідачка надала письмову відповідь, в якій повідомила, що повертати отримані кошти відмовляється, оскільки вважає, що між сторонами правовідносини позики не виникли. Крім цього, зазначила, що сторони не дотрималися письмової форми договору. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, представник позивача просив суд стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3 775,62 доларів США., три відсотки річних у розмірі 51,51 доларів США та витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2020 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2021 року було вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з призначенням до підготовчого судового засідання. Копія вищевказаної ухвали суду була направлено сторонам по справі.

В судове засідання, призначене на 28 липня 2021 року, позивач не з`явився, від його представника ОСОБА_3 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення, в судове засідання не з`явилася, від її представника ОСОБА_4 , в порядку ст.178 ЦПК України, 27 квітня 2021 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого зазначено наступне. Позивачка стверджує, що між нею та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким позивач дав в борг відповідачці суму в розмірі 3 775, 62 доларів США (на підтвердження такої обставини банківські платівки грошових переказів в період з 2018 року по 2019 рік). Однак, з даним твердженням щодо укладання договору позики вони не погоджуються, оскільки викладенні обставини в позові суперечать вимогам діючого законодавства, в тому числі, ст.ст.1046, 1047 ЦК України, які регулюють відносини щодо укладання договору позики. Позивачем до позовної заяви додані банківські платіжки, розмір яких становить 130 доларів США, що, у разі переказу таких грошових коштів в якості та в рамках позики, передбачає обов`язкове укладання сторонами письмового договору. Більш того, ч.2 ст.1047 ЦК України передбачає,що на підтвердження укладання договору позики та його умов повинна бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Утім, позивачем не було надано жодної розписки, укладеної сторонами чи позичальником, яка свідчила б про отримання у ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 3 775, 62 доларів США в борг та обов`язку ОСОБА_2 їх повернути. Крім цього стверджують, що протягом другої половини 2018 року та першої половини 2019 року позивач на добровільній, цілеспрямованій, безоплатній та періодичній основі просто надавав грошову допомогу ОСОБА_2 . Причиною даних обставин стало те, що ОСОБА_2 в червні 2018 року прибула до Республіки Польща, де познайомилась зі ОСОБА_1 , з яким разом працювали на заводі Самсунг в м.Вронки в окрузі Познань. Між сторонами склалися дуже дружні стосунки, багато часу вони проводили разом та згодом почали спільно проживати. Дані відносини були взаємними та триваючими, а згодом ОСОБА_1 зізнався в коханні і сторони по справі стали спільно проживати. Тобто, в цей період сторони проживали як подружжя в цивільному шлюбі. ОСОБА_1 за своєю волею, як чоловік, виявив бажання з власної ініціативи вирішувати сімейні питання, в тому числі, й щодо надання матеріальної допомоги. Вподальшому ОСОБА_2 покинула Республіку Польща, повернулась до України та стала разом зі своєю донькою мешкати в м.Дніпро. При цьому, незалежно від того, що сторони разом не проживали, між ними була домовленість про збереження особистих відносин з подальшим, можливим, втіленням у зареєстрований шлюб. В період перебування ОСОБА_2 на території України сторони підтримували постійний зв`язок та спілкування. При цьому, ОСОБА_1 мав намір приїхати до України для сумісного проживання. Тому, на протязі вищевказаного часу, ОСОБА_1 за власною ініціативою надавав матеріальну допомогу в якості безповоротної допомоги, неодноразово надсилав грошові кошти ОСОБА_2 , як близькій людині, з якою він мав намір вподальшому створити сім`ю. Однак, в 2019 році відносини погіршились у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 безпідставно вчиняв хворобливу ініціативу по повному контролю та обмеженню особистих прав ОСОБА_2 , безпідставно ревнував та погрожував, що в результаті призвело до припинення спілкування, втрати інтересів на подальше спільне життя. Таким чином, всі обставини, які викладенні у відзиві на позовну заяву, позбавляють ОСОБА_1 можливості щодо повернення грошових коштів, які ним особисто перераховувалися за своєю волею, безоплатно, без будь-яких намірів на їх розпорядження та повернення, що, в даному випадку, виключає задоволення заявлених позовних вимог. Тому, на підставі викладеного, представник відповідача просить суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Вимогами ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визнання кількості речей.

У відповідності до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/ 16-ц, від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивачем до позовної заяви на підтвердження обставин, викладених в позові, долучено документ, який іменується «Wplata-Kopia dla Klienta» від 17 грудня 2018 року та, відповідного до якого, ОСОБА_1 було здійснено на ім`я ОСОБА_2 переказ грошових коштів (а.с.64-70). Тобто, згідно дослідженої в судовому засіданні «Wplata-Kopia dla Klienta» від 17 грудня 2018 року, не можливо встановити зобов`язання ОСОБА_2 щодо повернення сум зазначених в позовній заяві коштів. Фактично вищевказаний документ містить лише зазначення про направлення ОСОБА_1 грошових коштів, при цьому, умови про отримання ОСОБА_2 даних сум в борг, а також зобов`язання про їх повернення, що є обов`язковим для виконання боргового зобов`язання, не вбачаються. Крім цього, відомості, що позивач є позикодавцем, також не зазначені та відсутні.

Частинами 1, 6 ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, а також те, що позивач та його представник не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів, аргументи в позовній заяві в їх сукупності зводяться до невірного розуміння вимог чинного законодавства, що регулює наявні правовідносини та помилкового тлумачення характеру спірних правовідносин, що, в даному випадку, є підставою для відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.12, 13, 81, 89, 128, 131, 141, 259, 263-265, 268, 280-282, 284, 354 ЦПК України, ст. 15, 207, 524, 1046-1049 ЦК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал