П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2021 року м. Київ

Справа № 22-4634 Головуючий у 1-й інстанції: Матійчук Г. О.

Унікальний № 757/16900/20-ц Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Іванової І. В.

Невідомої Т. О.

за участю секретаря Осінчук Н. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Осядлої Марії Володимирівни в інтересах Верховної Ради України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання інформації такою, що порушує немайнове право на використання імені,-

у с т а н о в и л а:

У квітні 2020 року представник ОСОБА_1 пред`явив в суд позов до Верховної Ради України про визнання інформації такою, що порушує немайнове право на використання імені, в якому просив визнати такою, що порушує його немайнове право на використання імені та правовий принцип презумпції невинуватості інформацію наступного змісту: «Зокрема, справа щодо притягнення до кримінальної відповідальності колишнього секретаря РНБО ОСОБА_2 . Обвинувальний акт щодо ОСОБА_2 до цього часу до суду не скерований, незважаючи не те що ще в жовтні 2019 року йому оголошено про підозру у вчинені злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 (зловживання владою або службовим становищем) та ст. 366-1 (декларування недостовірної інформації) Кримінального кодексу України», яка міститься в абз. 7 п. 1 тексту Пояснювальної записки від 03 березня 2020 року до Постанови № 526-ІХ від 05 березня 2020 року Верховної Ради України «Про висловлення недовіри Генеральному прокурору ОСОБА_3 », розміщений на сайті Верховної Ради України за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 1-5).

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що Верховна Рада України на своєму офіційному сайті ІНФОРМАЦІЯ_2розмістила Пояснювальну записку від 03 березня 2020 року до проекту Постанови Верховної Ради України «Про висловлення недовіри Генеральному прокурору ОСОБА_3 », яка опублікована за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до пункту 1 сторінки 1 абзац перший знизу Пояснювальної записки зазначається наступне: «Зокрема, справа щодо притягнення до Кримінальної відповідальності колишнього секретаря РНБО ОСОБА_2 . Обвинувальний акт щодо ОСОБА_2 до цього часу до суду не скерований, незважаючи на те що ще в жовтні 2019 року йому оголошено про підозру у вчинені злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 (зловживання владою або службовим становищем) та ст. 366-1 (декларування недостовірної інформації) Кримінального кодексу України».

Вважав, що поширена відповідачем у п. 1 Пояснювальної записки інформація порушує його право на використання імені та правовий принцип презумпції невинуватості.

Отже щодо нього ще на стадії досудового розслідування, найвищим представницьким органом влади, визначається, як єдино правильний результат проведення досудового розслідування, необхідність складання саме обвинувального акту, як для прокуратури, так і для суду, як під час досудового розслідування так і під час розгляду справи по суті, зафіксовано відповідні настанови для подальших дій при проведенні досудового розслідування та судового розгляду даних справ, діяти виключно з обвинувальним упередженим ухилом щодо конкретної особи.

Вважав таку позицію відповідача такою, що суперечить ч. 1 ст. 62 Конституції України та ст. 283 КПК України.

Обвинувального вироку, який би набрав законної сили, відносно нього немає.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 вересня 2020 року задоволено позов ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання інформації такою, що порушує немайнове право на використання імені.

Визнано такою, що порушує немайнове право ОСОБА_1 на використання імені та правовий принцип презумпції невинуватості інформацію: «Зокрема, справа щодо притягнення до кримінальної відповідальності колишнього секретаря РНБО ОСОБА_2 . Обвинувальний акт щодо ОСОБА_2 до цього часу до суду не скерований, незважаючи не те що ще в жовтні 2019 року йому оголошено про підозру у вчинені злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 (зловживання владою або службовим становищем) та ст. 366-1 (декларування недостовірної інформації) Кримінального кодексу України», яка міститься в абз. 7 п. 1 тексту Пояснювальної записки від 03 березня 2020 року до Постанови № 526-ІХ від 05 березня 2020 року Верховної Ради України «Про висловлення недовіри Генеральному прокурору ОСОБА_3 », розміщений на сайті Верховної Ради України за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнуто з Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп.

Не погодившись з рішенням суду, представник Верховної Ради України Осядла М. В. надіслала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі (а. с. 103-116).

У своєму відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 , адвокат Вітюк В. В. вказує, що на дату опублікування пояснювальної записки до проекту Постанови Верховної Ради 03 березня 2020 року ОСОБА_1 вже рік не мав жодного відношення до публічної служби, не був наділений спеціальним статусом та не уповноважувався на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення учасників справи: Осядлої М. В. , яка підтримала подану апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити; представника позивача, адвоката Вітюка В. В., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд залишити оскаржуване рішення без змін, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

При розгляді справи в суді першої інстанції встановлено, що 03 березня 2020 року на сайті Верховної Ради України, за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 розміщено Пояснювальну записку від 03 березня 2020 року до проекту Постанови Верховної Ради України «Про висловлення недовіри Генеральному прокурору ОСОБА_3 », в п. 1 першої сторінки перший абзац знизу міститься наступна інформація: «…Зокрема, справа щодо притягнення до кримінальної відповідальності колишнього секретаря РНБО ОСОБА_2 . Обвинувальний акт щодо ОСОБА_2 до цього часу до суду не скерований, незважаючи не те що ще в жовтні 2019 року йому оголошено про підозру у вчинені злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 (зловживання владою або службовим становищем) та ст. 366-1 (декларування недостовірної інформації) Кримінального кодексу України…».

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 районний суд виходив з того, що за відсутності обвинувального вироку, який набрав законної сили щодо ОСОБА_1 , відповідачем в розміщеному на його сайті тексті Пояснювальної записки, порушено немайнове право позивача на використання імені. Наявність суспільного інтересу до постатей публічних осіб (в т.ч. щодо порушених відносно них кримінальних/адміністративних справ та ходу їх розслідувань) не виключає необхідності дотримання положення ч. 4 ст. 296 ЦК України. Цивільним законодавством встановлено заборону не на поширення інформації про кримінальні провадження, яка може бути і є предметом суспільного інтересу, а саме на використання імені обвинуваченої особи до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї при поширенні цієї інформації. Особливо в світлі існування (і можливості застосування) ч. 7 ст. 296 ЦК України, в якій передбачена можливість використання початкової літери прізвища фізичної особи у засобах масової інформації, літературних творах, тощо, і це не буде мати наслідком порушення її немайнового права.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги відповідача апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, є доведеними.

Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 відповідають обставинам справи.

Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (а.с.76-77).

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Висновки районного суду повністю узгоджуються з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 760/20787/182, який в силу положень ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд обґрунтовано врахував при виборі і застосуванні норм права для вирішення даного спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Частинами 1, 2 ст. 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Конституційні права особи мають цивілістичний вимір як абсолютні і невідчужувані цивільні права фізичної особи, які згідно з частиною першою ст. 269 ЦК України належать кожній фізичній особі від народження або за законом.

Такими правами є передбачені ст.ст. 294-296 ЦК України право на ім`я, яке забезпечує особі правову індивідуалізацію і надає їй право вимагати від інших звертатися до неї відповідно до її імені; право на зміну імені (імені, по батькові та прізвища); право на використання імені, яке полягає у наданні фізичній особі можливості використовувати своє ім`я у всіх сферах суспільних відносин, а також передбачає певні обмеження щодо використання імені фізичної особи іншими особами.

Частиною 4 ст. 296 ЦК України передбачено, що ім`я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом.

Зазначене положення є похідним від гарантованої ч. 1 ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості, яка передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Наведені положення чинного законодавства узгоджуються із ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка передбачає, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку, а також із практикою Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хужин та інші проти Росії» від 23 жовтня 2008 року зроблено висновок, що презумпція невинуватості, закріплена у частині другій статті 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у частині першій цієї статті (рішення у справі «Аллен де Рібемон проти Франції» від 10 лютого 1995 року, п. 35), і спрямована на те, щоб убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи у суді.

Зокрема цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина була доведена відповідно до закону (рішення у справі «Мінеллі проти Швейцарії» від 25 березня 1983 року). Разом із тим ця вимога стосується і висловлювань інших посадових осіб про перебіг розслідування кримінальної справи, якщо такі твердження спонукають громадськість повірити у винуватість обвинуваченої особи та впливають на оцінку фактів даної справи компетентним судом (рішення у справах «Аллен де Рібемон проти Франції», п. 41; «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року п.п. 41-43; «Бутвевічюс проти Литви» від 26 березня 2002 року, п. 49).

У рішенні Європейського суду з прав людини «Корбан проти України» від 04 липня 2019 року зазначено, що частина друга статті 6 Конвенції не дозволяє посадовим особам оголошувати особу винною до засудження цієї особи судом. Посадові особи повинні повідомляти громадськість про кримінальні розслідування шляхом, наприклад, інформування про підозри, затримання та зізнання, якщо вони роблять це обережно. Має значення обране ними формулювання (рішення у справі «Турьєв проти Росії» від 11 жовтня 2016 року, п. 19).

Як наголошує Європейський суд з прав людини, вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила (рішення у справах «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року, п.п. 54, 56; « Нештяк проти Словаччини» від 27 лютого 2007 року, п.п. 88-89).

Аналогічне визначення презумпції невинуватості наведено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Шагін проти України» від 10 грудня 2009 року, у якому наголошено на тому, як важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи, порушеної проти особи, та визнання її винною у вчиненні того чи іншого злочину (рішення у справі «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року, п. 41).

З урахуванням викладеного висновок районного суду про те, що за відсутності обвинувального вироку, який набрав законної сили щодо ОСОБА_1 , відповідачем в розміщеному на його сайті тексті Пояснювальної записки, порушено немайнове право позивача на використання імені, убачається правильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що не можна порівнювати загальний статус громадян України із спеціальним статусом осіб, уповноважених на виконання функцій держави, протиправна поведінка яких становить небезпеку для суспільства колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

При вирішенні спорів, пов`язаних із поширенням інформації стосовно приватного життя публічних осіб, підлягають врахуванню рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя (далі - Резолюція) та положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація).

Відповідно до пункту 7 Резолюції публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Водночас ст.ст. 3, 4, 6 Декларації передбачено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Крім того, з огляду на положення ст. 32 Конституції України необхідно розрізняти справи про захист гідності, честі чи ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації (права на відповідь) від справ про захист інших особистих немайнових прав, зокрема перелічених у ст. 270 ЦК України, порушених у зв`язку з поширенням про особу інформації, недоторканність якої спеціально охороняється Конституцією та законами України і поширення якої може завдати моральну шкоду навіть у випадку, якщо така інформація відповідає дійсності і не порочить гідність, честь чи ділову репутацію.

Як зазначалося вище, предметом позову у цій справі є захист особистого немайнового права на використання імені, яке охороняється відповідно до ч. 4 ст. 296 ЦК України. При цьому порушення прямої законодавчої заборони на використання імені підозрюваної чи обвинуваченої особи до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї не може тлумачитись як критика у засобах масової інформації чи висвітлення її слів та вчинків, про що йдеться у положеннях згаданої Декларації, зважаючи і на те, що відповідач не наділений правовим статусом засобу масової інформації.

Отже апеляційний суд вважає, що зазначення імені позивача у публікації на офіційному сайті відповідача до набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо нього є прямим порушенням положення ч. 4 ст. 296 ЦК України незалежно від того, чи є така особа публічною або не має статусу публічної особи.

З огляду на вищевикладене також відхиляються як безпідставні, доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування районним судом ст. 29 ЗУ «Про інформацію», відповідно до якої інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною.

Крім того, апеляційний суд констатує, що Пояснювальна записка стосувалася проекту Постанови Верховної Ради України «Про висловлення недовіри Генеральному прокурору ОСОБА_3 ». Отже суспільний інтерес у цьому випадку був прикутий саме до діяльності Генерального прокурора і не стосувався професійної діяльності позивача на посаді секретаря РНБО, яка на час поширення інформації припинилася, оскільки ОСОБА_1 04.03.2019 був звільнений з посади Першого заступника секретаря РНБО.

Водночас ч. 4 ст. 296 ЦК України встановлено пряму заборону на використання (обнародування) імені фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 272 ЦК України фізична особа має право вимагати від посадових і службових осіб вчинення відповідних дій, спрямованих на забезпечення здійснення нею особистих немайнових прав, а згідно із ч. 3 ст. 273 цього Кодексу діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права.

Наведені положення законодавства виконують функцію утримання балансу між необхідністю здійснення розслідування кримінальних проваджень з метою забезпечення захисту суспільних інтересів та недопущенням нанесення шкоди репутації підозрюваної чи обвинуваченої особи, яку буде важко відновити у разі закриття кримінального провадження або ухвалення виправдувального вироку суду з підстав, передбачених КПК України.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» від 22 квітня 2010 року наголошено, що пункт 2 статті 6 Конвенції не забороняє владі інформувати суспільство про здійснювані кримінальні розслідування, проте вимагає роботи це із максимальною обережністю та обачністю, які необхідні для дотримання принципу презумпції невинуватості.

Тому колегія суддів зазначає, що наявність суспільного інтересу не виключає необхідності дотримання положення ч. 4 ст. 296 ЦК України, адже цивільним законодавством встановлено заборону не на поширення інформації про кримінальні провадження, яка може бути предметом суспільного інтересу, а саме на використання імені обвинуваченої особи до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї при поширенні цієї інформації. Більше того, ч. 7 ст. 296 ЦК України передбачено можливість використання початкової літери прізвища фізичної особи у засобах масової інформації, літературних творах, і це не є порушенням її права.

Доводи апеляційної скарги про те, що Верховна Рада України не є суб`єктом права законодавчої ініціативи та не є розпорядником інформації, розміщеної на веб-сайті колегія також не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для відмови в позові, оскільки інформація була поширена саме на сайті Верховної Ради України, за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1. Тому доводи апеляційної скарги про те, що згідно з Регламентом Верховної Ради України, апарат Верховної Ради України, в публічній площині, повинен дотримуватись критеріїв відкритості, гласності та публічності також є неприйнятними.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Осядлої Марії Володимирівни в інтересах Верховної Ради України залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 25 березня 2021 року.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді І. В. Іванова

Т. О. Невідома