Постанова

Іменем України

28 липня 2021 року

м. Київ

справа № 532/809/19-ц

провадження № 61-21456св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Просто»,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 04 липня 2019 року у складі судді Омельченко І. І. та постанову Полтавського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Одринської Т. В., Карпушина Г. Л., Пікуля В. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» (далі - ТОВ «Авто Просто»), третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс» (далі - ТОВ «АТ Сервіс»), про визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності.

Позовну заяву мотивовано тим, що 12 липня 2018 року він звертався до публічного акціонерного товариства «Полтава-Авто» (далі - ПАТ «Полтава-Авто») з метою придбання автомобіля. У салоні представники ТОВ «Авто Просто» запропонували йому придбати автомобіль на умовах розстрочення платежу. Після того, як він погодився, йому дали рахунок для оплати першого внеску в розмірі 16 216,85 грн.

Після проведеної оплати йому був наданий примірник договору про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі від 12 липня 2018 року № 800472 та повідомлено, що протягом тижня можна бути забрати придбаний автомобіль.

ОСОБА_1 зазначав, що 14 серпня 2018 року та 17 вересня 2018 року сплатив ще два внески у розмірі 4 595,82 грн та 5 000,00 грн, проте автомобіль так і не отримав.

Згодом з`ясувалось, що при укладенні договору його ввели в оману.

Зазначав, що сплачуючи перший внесок він вважав, що сплачує частину вартості автомобіля, проте у відповідності до умов договору, ці кошти є послугою, пов`язаною із включенням до системи Автофонд та формування групи. Якби йому була відома дійсна природа договору, а саме те, що укладається не кредитний договір, а лише договір, який надає право на отримання автомобіля, то договір не був би підписаний, а тому, на його думку, підлягає визнанню недійсним на підставі статті 230 ЦК України.

З урахуванням зазначеного, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір від 12 липня 2018 року № 800472 «Про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі» та стягнути з ТОВ «Авто Просто» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 51 625,34 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 04 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами порушення його прав як споживача послуг, несправедливості умов договору та введення його в оману зі сторони ТОВ «Авто Просто», а тому відсутні підстави для задоволення позову, визнання недійсним договору та стягнення на користь позивача спірних сум.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 05 липня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , залишено без задоволення. Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 04 липня 2019 року залишено без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції на підставі наданих сторонами і досліджених судом доказів дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання недійсним договору, оскільки при укладенні оспорюваного договору відповідачем були дотримані вимоги чинного законодавства, визначені статтею 203 ЦК України. Позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що умови оспорюваного договору є несправедливими та введення відповідачем в оману. Відповідач у відповідності до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» надав позивачу всебічну, об`єктивну та достовірну інформацію про умови придбання автомобіля перед та під час укладення договору про купівлю автомобіля.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2019 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції й ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вважає, що судами попередніх інстанцій безпідставно не застосовано до спірних правовідносин положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки представник ТОВ «Авто Просто» не надавав позивачу повну та достовірну інформацію про форми надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі, а також переваги та недоліки цього договору.

Оспорюваний договір фактично вчинено під впливом обману, що, на думку ОСОБА_1 , згідно статті 230 ЦК України є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2019 року було відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи № 532/809/19-ц із Кобеляцького районного суду Полтавської області.

У січні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив ТОВ «Авто Просто» на касаційну скаргу, у якому зазначено, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

12 липня 2018 року між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі № 800472, відповідно до умов якого ОСОБА_1 став покупцем автомобіля через механізм надання права на отримання автомобіля та за умови виконання ним усіх зобов`язань за договором. Предметом договору є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему Автофонд (а. с. 8-16).

Відповідно до додатку № 1 зазначеного договору, який є невід`ємною частиною договору, ціна автомобіля, дійсна на день укладення договору, становила 337 851,00 грн, учасник системи сплачує: винагороду за послуги, пов`язані з включенням договору до системи Автофонд та формування групи у розмірі 16 216,85 грн; періодичний платіж у розмірі 0,8333 %; щомісячну винагороду у розмірі 0,415 % + ПДВ; винагороду за послуги, пов`язані з передачею автомобіля учаснику у розмірі 3,00 % + ПДВ (а. с. 18).

12 липня 2018 року ОСОБА_1 своїм підписом засвідчив та підтвердив, що ознайомлений з внутрішніми правилами надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів на придбання товарів у групах ТОВ «Авто Просто» (а. с. 17).

08 серпня 2018 року договір № 800472 на придбання автомобіля за системою Автофонд включено до групи № 001285 (а. с. 21).

12 липня 2018 року на виконання умов договору № 800472 ОСОБА_1 сплатив 16 216,85 грн як винагороду за послуги, пов`язані з включенням договору до системи Автофонд та формування груп, а потім як аванс у рахунок вартості обраного автомобіля 14 серпня 2018 року та 17 вересня 2018 року сплатив 4 595,82 грн та 5 000,00 грн (а. с. 23).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», положеннями якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинностіцим Законом.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України (тут і далі в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновків, що касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтями 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Згідно із частинами першою, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

За приписами частин першої, другої і шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час укладення угоди, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Пунктом 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки сторони під час укладення оспорюваного договору із додатками погодили всі істотні умови, у тому числі щодо порядку, строків та визначення розмірів платежів, процедури отримання автомобіля учасником, які викладені чітко і ясно, тоді як позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що під час укладення договору ТОВ «Авто Просто» введено його в оману, не надавши інформацію про умови договору у повному обсязі.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що при укладенні спірного договору, відповідач не надав позивачу необхідну, доступну та достовірну інформацію про предмет договору та строки його виконання, у договорі використовуються неконкретизовані поняття (підміна понять) внаслідок чого позивача введено в оману щодо поняття товару, умов отримання, строків отримання бажаного автомобіля, чим порушено вимоги статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів», не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не доведено щодо несправедливості умов договору і ведення останнім нечесної підприємницької практики.

Вказані висновки узгоджуються із висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 380/63/16-ц (провадження № 14-230цс18).

Інші доводи касаційної скарги не спростовують законність та обґрунтованість судових рішень, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи у цій частині.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 04 липня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович