Постанова

Іменем України

26 липня 2021 року

м. Київ

справа № 592/8140/20

провадження № 61-7226св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-виробничий комплекс «Рона-маркет»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Сумського апеляційного суду від 30 березня 2021 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Левченко Т. А., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-виробничий комплекс «Рона-маркет» (далі - ТОВ «ТВК «Рона-маркет») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 вересня 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за частиною другою статті 272 КК України та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади - водія навантажувача на один рік.

На підставі статті 75, пунктів 1, 2 частини першої статті 76 КК України відповідача звільнено від відбування покарання, як основного та і додаткового, з випробуванням, якщо він протягом одного року - іспитового строку не вчинить нового злочину.

Вказаним вироком стягнуто з відповідача на користь держави процесуальні витрати за залучення експертів для проведення експертизи у розмірі 4 608 грн та стягнуто на користь Сумського міського фінансового управління Сумської міської ради для перерахування КУ «Сумській міській клінічній лікарні № 1» 4 691 грн 27 коп. за лікування потерпілої від злочину.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «ТВК «Рона-маркет» на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди у розмірі 300 000 грн.

30 квітня 2020 року ТОВ «ТВК «Рона-маркет» у повному обсязі перерахувало на користь ОСОБА_2 грошові кошти на відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, внаслідок вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення під час виконання трудових обов`язків з його роботодавця ТОВ «ТВК «Рона-маркет» було стягнуто 300 000 грн в якості відшкодування моральної шкоди потерпілій від злочину, вчиненого відповідачем, тобто відповідачем завдано товариству збитки на суму 300 000 грн. У добровільному порядку ОСОБА_1 вказані збитки не відшкодував.

Враховуючи наведене просило суд стягнути з відповідача 300 000 грн матеріальної шкоди в порядку регресу.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 січня 2021 року у складі судді Алфьорова А. М. у задоволенні позовних вимог ТОВ «ТВК «Рона-маркет»відмовлено.

Судове рішення місцевого суду мотивовано тим, що посада водія навантажувача, яку обіймав відповідач, не міститься у переліку посад і робіт, займаних або виконуваних працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатись письмові договори про повну матеріальну відповідальність, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Сумського апеляційного суду від 30 березня 2021 року апеляційну скаргу ТОВ «ТВК «Рона-маркет»задоволено.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 січня 2021 року скасовано та ухвалено нове.

Позов ТОВ «ТВК «Рона-маркет»задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ТВК «Рона-маркет» відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 300 000 грн.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що місцевим судом не було враховано, що на час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_1 перебував із позивачем у трудових відносинах, а тому на нього покладається обов`язок з відшкодування завданої матеріальної шкоди позивачу за вчинення кримінального правопорушення, яке встановлено вироком суду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У квітні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .

Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що його діями жодної шкоди підприємству завдано не було, а моральна шкода була завдана потерпілій у зв`язку із бездіяльністю працівників ТОВ «ТВК «Рона-маркет» щодо надання медичної допомоги, а також коли її примушували писати заяву про відгул, що зазначено у вироку. Вказує, що відповідно до норм ЦПК України він не завдавав підприємству жодної майнової шкоди.

Також посилається на те, що в даній справі необхідно керуватися саме нормами ЦК України, а не КЗпП України, оскільки питання стоїть про відшкодування майнової шкоди, а не про матеріальну відповідальність працівника.

Крім того, відповідно до ухвали про відкриття провадження у справі від 28 липня 2020 року розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження, проте фактично справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження.

Відзиву на касаційну скаргу сторонами не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «ТВК «Рона-маркет», прийнятий на роботу старшим водієм навантажувача (а. с. 37-38).

Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 вересня 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за частиною другою статті 272 КК України та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади - водія навантажувача на один рік. На підставі статті 75, пунктів 1, 2 частини першої статті 76 КК України відповідача звільнено від відбування покарання, як основного та і додаткового, з випробуванням, якщо він протягом одного року - іспитового строку не вчинить нового злочину, і виконає покладені на нього обов`язки.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави процесуальні витрати за залучення експертів для проведення експертизи у розмірі 4 608 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Сумського міського фінансового управління Сумської міської ради для перерахування КУ «Сумській міській клінічній лікарні № 1» 4 691 грн 27 коп. за лікування потерпілої від злочину.

Цивільний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «ТВК «Рона-маркет» на користь ОСОБА_2 грошові кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 300 000 грн (а. с. 4-9).

30 квітня 2020 року на виконання вироку суду ТОВ «ТВК «Рона-маркет» сплатило ОСОБА_2 300 000 грн відшкодування (а. с. 13-17).

14 травня 2020 року ОСОБА_1 звільнений з роботи за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення із таких підстав.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини).

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно до частин першої та другої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) порушення працівником покладених на нього трудових обов`язків; 2) нанесення прямої дійсної шкоди; 3) вина в діях або бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною та винною дією чи бездіяльністю працівника та шкодою, яка настала.

Згідно зі статтею 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Отже, відшкодування шкоди, заподіяної працівником підприємству, врегульовано нормами КЗпП України, а не нормами ЦК України.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 463/4040/15-ц (провадження № 61-23441св18).

Відповідно до статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою.

Судами встановлено, що вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 вересня 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за частиною другою статті 272 КК України та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади - водія навантажувача на один рік. На підставі статті 75, пунктів 1, 2 частини першої статті 76 КК України відповідача звільнено від відбування покарання, як основного та і додаткового, з випробуванням, якщо він протягом одного року - іспитового строку не вчинить нового злочину, і виконає покладені на нього обов`язки.

Цивільний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «ТВК «Рона-маркет» на користь ОСОБА_2 грошові кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 300 000 грн.

30 квітня 2020 року на виконання вироку суду ТОВ «ТВК «Рона-маркет» сплатило ОСОБА_2 300 000 грн відшкодування.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду, заподіяну підприємству, у зв`язку із вчиненням останнім кримінального правопорушення під час виконання трудових обов`язків.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, з урахуванням положень КЗпП України, оскільки на час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з позивачем, а тому на нього покладається обов`язок з відшкодування завданої матеріальної шкоди позивачу за вчинення кримінального правопорушення, вина у вчинені якого встановлена вироком суду.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що у справі, яка переглядається, мають бути застосовані норми ЦК України, а не КЗпП України, не можуть бути прийняті судом, оскільки відшкодування шкоди, заподіяної працівником підприємству, врегульовано нормами КЗпП України, а не нормами ЦК України.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що під час відкриття провадження у справі судом було вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, проте фактично справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження, не можуть бути прийняті судом, оскільки під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій відповідач та/або його представник належним чином викликались в судові засідання, брали у них участь, а тому відсутні підстави вважати, що під час розгляду справи судами попередніх інстанцій було порушено норми процесуального права.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Сумського апеляційного суду від 30 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян