ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-з/803/337/21 Справа № 201/3014/20 Головуючий у першій інстанції: Антонюк О.А. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
21 липня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого Красвітної Т.П.,
суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,
при секретарі Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро питання про ухвалення додаткової постанови у цивільній справі по апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів і витрат,
У березні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 12 серпня 1988 року між ним та відповідачем був зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпро від 25 лютого 2015 року. Вказаним рішенням встановлено, що шлюбні відносини між ними були припинені з серпня 2012 року. В період шлюбу ними було придбане рухоме та нерухоме майно. В серпні 2012 року відповідач запропонувала позивачу сплатити компенсацію за частину майна, набутого під час шлюбу, пообіцявши в свою чергу не звертатись до суду з позовом до нього про поділ майна подружжя. Проте, після отримання коштів загальною сумою 419574,31 грн. наприкінці 2014 року, 11 червня 2015 року остання звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до позивача про поділ майна подружжя, визнання права власності у спільній сумісній власності подружжя, припинення права спільної сумісної власності, стягнення грошової компенсації. 10 лютого 2020 року по даній справі було винесене рішення, в якому суд не визнав переказану позивачем суму коштів в розмірі 419574,31 грн. як компенсацію за частину майна, набутого під час шлюбу з відповідачем. Отже, з викладеного вбачається, що грошові кошти в сумі 419574,31 грн. відповідачем були набуті без достатньої правової підстави. Діючи недобросовісно та отримавши на банківські рахунки перераховані позивачем грошові кошти, відповідач набув право власності на них безпідставно, так як власникові цих грошових коштів належать правомочності щодо володіння, користування та розпорядження вказаним майном, а отже на відповідача покладається обов`язок повернути вказані кошти, як безпідставно отримані. Відповідач весь цей час користувався коштами позивача. Загальний розмір штрафних санкцій, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 (відсотки, пеня і інфляція) складає: 102457,00 грн. (3% річних) + 981067,45 грн. (пеня) + 695566,25 грн. (нарахування, у зв`язку з інфляцією) = 1779090,70 грн. Станом на тепер, відповідач навіть не збирається повертати позивачу суму боргу. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути на свою користь з відповідача грошові кошти в загальному розмірі 2198665,01 грн., а саме безпідставно набуті грошові кошти - 419574,31 грн., 3% річних - 102457,00 грн., пеня - 981067,45 грн. та нарахування, у зв`язку з інфляцією - 695566,25 грн. (а.с. 64-69).
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 419574,31 грн., 3% річних 102457,0 грн., пеню 419574,31 грн., інфляційні втрати 695566,25 грн. та витрати на судовий збір в сумі 10510,00 грн., а всього 1647681,87 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 червня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів і витрат відмовлено у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 15765,00 грн.

14 червня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась до апеляційного суду з клопотання про розподіл судових витрат, в якому просить стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн. (а.с. 149-151). Також в апеляційній скарзі було повідомлено суд, що докази розміру витрат відповідача, сплачених у зв`язку з розглядом справи, буде подано до закінчення судових дебатів у справі, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (а.с. 90 зворот).

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. Від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача. Крім того, від позивача надійшла заява від 20.07.2021 року про відкладення розгляду справи, у зв`язку із перебуванням на самоізоляції за межами м. Дніпро. Однак, ОСОБА_3 не представлено будь-яких доказів його перебування на самоізоляції, а також не обґрунтовано неможливість прибуття до суду його представника.

Дослідивши матеріали справи, зміст клопотання про розподіл судових, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для ухвалення додаткового судового рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо ним не вирішено питання про судові витрати.

Згідно ч. 4 вказаної вище статті у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

За положеннями частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

До клопотання про розподіл судових витрат відповідачем надано копію договору №66/20 про надання правової допомоги від 21.12.2020 року, укладеного з АБ Легарт; копію акту про надані послуги за договором про надання правової допомоги (а.с. 454, 155-157).

Згідно змісту акту про надані послуги за договором про надання правової допомоги , сторони узгодили, що згідно договору про надання правової допомоги клієнт прийняв наступні послуги: складання апеляційної скарги на рішення від 02.12.2020, сплата судового збору за подання апеляційної скарги, формування пакету документів для суду, подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду - 10000,00 грн.; складання клопотання про розподіл судових витрат - 1000,00 грн.; участь у судовому розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення від 02.12.2020 в Дніпровському апеляційному суді 30.03.2021 та 08.06.2021 - 4000,00 грн. (а.с. 154).

При визначенні розміру судових витрат на правничу правову допомогу, колегія приймає до уваги обсяг робіт, проведений Адвокатським Бюро Легарт у даній справі, що підтверджуються матеріалами справи. А саме, адвокат Якубук М.В. склала та підписала апеляційну скаргу, приймала участь в судовому засіданні суду апеляційної інстанції 08.06.2021 року, подала клопотання про розподіл судових витрат.

При цьому, згідно протоколу судового засідання від 30.03.2021 року, вказане судове засідання було відкладене, у зв`язку з неявкою сторін по справі (а.с. 106). Згідно матеріалів справи, зауваження на протокол засідання не подавались.

Сума витрат в розмірі 10000,00 грн., яка вказана в акті про надані послуги, повністю перекривається сумою сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 15765,00 грн., який також зазначений як складова цих витрат. Тому колегія не вбачає підстав для стягнення на користь відповідача судових витрат на правничу правову допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Колегія суддів зазначає, що складання клопотання про розподіл судових витрат, вартість якого складає 1000,00 грн., не відповідає вищевказаним критеріям розумності, співмірності і тому підлягає зменшенню та стягненню у розмірі 500,00 грн.

Також до стягнення підлягають витрати на правничу правову допомогу в сумі 2000,00 грн. за участь адвоката в судовому засіданні 08.06.2021 року; в інше судове засідання на 30.03.2021 року, яке вказане в акті про надані послуги, представник відповідача не з`явилась.

Отже, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати у вигляді понесених ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн.

Колегія звертає також увагу, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено відповідачем, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Такі висновки відповідають також правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 (провадження №6122131 св 19).

Керуючись ст. 259, 268, 270 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн.

Додаткова постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова