РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/8097/19

Провадження № 22-ц/4815/272/21

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи Рівненський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним заповіту та свідоцтв про право на спадщину за заповітом,-

В С Т А Н О В И В :

24 квітня 2019 року ОСОБА_3 звернулась до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_7 , після смерті батька залишилось спадкове майно, а саме будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_1 . За заповітом батька було визначено спадкоємців позивача ОСОБА_3 на 1/3 частки спадкового майна та відповідача ОСОБА_4 на 2/3 частки спадкового майна.

Позивач зазначає, що оскаржуваний заповіт є недійсним, так як на момент його складання спадкодавець ОСОБА_7 не усвідомлював своїх дій і не керував ними. На час складання заповіту, померлому виповнилось 70 років.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 листопада 2020 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що обставини щодо визнання недійсності оскаржуваного правочину погоджуються відповідачем, відповідно суд першої інстанції мав би застосувати положення ст.. 82 ЦПК України.

Просить призначити посмертну судову експертизу та скасувати рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 листопада 2020 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник третьої особи ОСОБА_6 зазначає, що оскаржується заповіт, посвідчений у 2004 році, позивач та відповідач успадкували від померлого батька майно та довгий час спільно проживали в успадкованому будинку, тобто позов подано штучно з метою уникнення виконання зобов`язання.

Просить рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 листопада 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 30 вересня 2004 року ОСОБА_7 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), зробив заповітне розпорядження: 2/3 з належної йому частини домоволодіння, яке заходиться в АДРЕСА_1 заповів сину ОСОБА_4 ; 1/3 належної йому частини домоволодіння в АДРЕСА_1 заповів дочці ОСОБА_3 . Належну йому земельну ділянку , площею 0.0595, яка знаходиться в АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних долях.

Після смерті батька спадщину на будинковолодіння та земельну ділянку по АДРЕСА_1 прийняв як позивач так і відповідач, що підтверджується отриманням ними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, які видані 17.11.2006 року державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори Василюта Л.А. справа №210/2005.

У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Із змісту наведених норм права вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Заповіт ОСОБА_7 від 30 вересня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик С.І., зареєстрований в реєстрі № 5773, заповіт відповідає вимогам закону, позивачем не наведено та не обґрунтовано підстав визнання його недійсним.

Відповідач є боржником за виконавчим провадженням ВП57160854 від 06.09.2018 року борг 687425 гривень та за рішенням суду (справа 569/8450/18) про солідарне стягнення боргу 1571738.88 грн., враховуючи даний факт, та обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що даний позов поданий з метою уникнення цивільно-правової відповідальності (звернення стягнення на майно) за невиконання взятих на себе зобов`язань відповідачем.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.С. Шимків