Провадження № 2/761/1846/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарях: Венгерчук В.В., Саміленко В.В.,

за участі

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

відповідача: ОСОБА_3 ,

представника відповідача: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щербак Тетяна Володимирівна про визнання недійсним договору про поділ майна та поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

14 квітня 2020 року до суду надійшла зазначена позовна заява, яка була розподілена судді Кондратенко О.О.

На підставі розпорядження керівника апарату суду від 29.09.2020 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.09.2020 року, зазначена справа надійшла в провадження судді Притули Н.Г.

В позовних вимогах позивач просить:

визнати недійсним договір про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, укладеного між сторонами 19.03.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т.В., зареєстрований у реєстрі за №649;

в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя :

-визнати за ОСОБА_3 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

-визнати за ОСОБА_3 право особистої власності на автомобіль Nissan X-Trail, легковий універсал - В., білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

-визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Вимоги обгрунтовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.04.2011 року по 17.11.2018 року. У шлюбі народилось двоє дітей. Як зазначає позивач, під час шлюбу за спільні кошти вони придбали дві квартири та автомобіль.

19.03.2019 року між сторонами був укладений договір про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивач вказує, що перед укладенням договору він мав усну розмову з адвокатом відповідачки - ОСОБА_5 , яка роз`яснила йому, що укладення даного договору повністю звільняє його від сплати аліментів на дітей. Також з боку відповідачки постійно вчинявся психологічний тиск, що все майно має перейти дітям, і що це його обов`язок, як батька і чоловіка - залишити все майно дітям. Крім цього позивач зазначає, що між сторонами існувала усна домовленість, що відповідачка з дітьми буде проживати у квартирі АДРЕСА_1 , а позивач залишається проживати в квартирі АДРЕСА_2 поки діти не виростуть та не забажають жити окремо.

Позивач зазначає, що зваживши отриману інформацію, він вирішив укласти спірний договір, вважаючи що він буде звільнений від сплати аліментів та залишиться проживати в квартирі АДРЕСА_2 .

Також позивач зазначає, що він добровільно надає матеріальну допомогу на утримання дітей.

Проте після декількох місяців проживання в квартирі, спілкування з дітьми, ОСОБА_3 , всупереч домовленостей, в листопаді 2019 року звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва із заявою про стягнення аліментів, яка була судом задоволена та стягнуто з позивача на утримання дітей 1/3 частину його доходів. Крім цього, як зазначає позивач, відповідачка створювала умови які унеможливлюють його проживання в квартирі АДРЕСА_2 та вимагала звільнити житло. Так, 21.01.2020 року було відключено електропостачання в квартиру за заявою власниці.

Тому позивач вважає, що він вчинив правочин під впливом помилки так як він позбавив себе права володіння і розпорядження приватною власністю. Іншого нерухомого та рухомого майна він не має. На підставі положень статті 229 ЦК України договір про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя має бути визнаний недійсним, так як позивач неправильно оцінив природу самого договору.

Після визнання спірного договору недійсним, враховуючи що діти будуть проживати з відповідачем, позивач вважає за можливе відступити від принципу рівності часток та поділити майно в той спосіб, який визначений в прохальній частині позовної заяви.

В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та її представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що будь-яких домовленостей щодо звільнення позивача від сплати аліментів при укладенні договору не існувало.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, представника не направила, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомила, пояснення на заявлені вимоги до суду не направила.

У відповідності до положень статті 223 ЦПК України суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність третьої особи.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Оцінивши надані суду докази, вислухавши сторони, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав.

У відповідності до положень частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Так, відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Стаття 204 ЦК України встановлює, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 60 СК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.1 ст.64 СК України).

В той же час стаття 69 СК України визначає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Згідно з положеннями ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 23.04.2011 року по 17.11.2018 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу у сторін народились діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час шлюбу сторони набули наступне майно:

- квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09.02.2017 року, квартира зареєстрована за ОСОБА_3 ;

- автомобіль Nissan X-Trail, легковий універсал - В., білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

-квартиру АДРЕСА_2 на підставі Договору купівлі- продажу квартири від 12.12.2012 року; квартира зареєстрована за ОСОБА_3 ..

На підставі положень статей 69 та 70 СК України, 19.03.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №649.

За умовами договору враховуючи, що діти проживають з мамою та перебувають на її утриманні, а також враховуючи вклад кожного з подружжя в придбання майна під час перебування їх у шлюбі, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 здійснили поділ спільного сумісного майна подружжя, набутого під час шлюбу, відійшовши від засад рівності часток та визнано особистою приватною власністю ОСОБА_3 : квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 та автомобіль Nissan X-Trail, легковий універсал - В, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Як зазначено в п.4 Договору, ОСОБА_1 своїм підписом під цим договором свідчить про те, що він вважає умови цього договору справедливими та такими, що не порушують його прав.

Крім того, в пункті 7, 9 Договору зазначено, що Сторони підтверджують, що договір не укладається, зокрема, внаслідок помилки та нотаріус роз`яснила сторонам, зокрема зміст статті 229 ЦК України.

Договір підписаний сторонами, що свідчить про їх згоду з визначеними умовами.

Як зазначив позивач, звертаючись до суду з позовом, він погодився на вказані умови договору лише з врахуванням того, що йому відповідач пояснила, що вона не буде стягувати аліменти на утримання дітей та він матиме можливість проживати в квартирі АДРЕСА_2 до того моменту, коли діти матимуть намір проживати окремо.

В той же час відповідач в судовому засіданні категорично заперечила зазначені позивачем домовленості та вказала, що основним мотивом укладення договору саме з таким порядком поділу майна подружжя був її вклад в придбання майна.

Стаття 229 ЦК України визначає, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під ПОМИЛКОЮ розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог та його помилки про обставини, які мають істотне значення при укладенні договору.

В той же час, згідно з ч.2 ст.229 ЦК України помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення. Проте як вбачається з позовної заяви, позивач саме помилявся, як він зазначив щодо мотивів вчинення спірного правочину.

В той же час варто зауважити, що у випадку домовленості сторін про звільнення батька від сплати аліментів сторони мали можливість укласти договір про утримання дітей та вказати зазначені умови, оскільки договір про поділ майна подружжя не передбачає вирішення питання утримання спільних дітей.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, 28.11.2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про стягнення аліментів із ОСОБА_1 на утримання дітей. Судовим наказом від 24.01.2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частини заробітку платника аліментів, починаючи з 28.11.2019 року до досягнення старшою дитиною повноліття.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, за заявою ОСОБА_3 було відключено постачання електричної енергії в квартиру АДРЕСА_2 .

Частина 1 статті 190 СК України визначає, що той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо).

Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Проте такий договір сторонами не укладався.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Так, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4, 77-81, 141, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щербак Тетяна Володимирівна про визнання недійсним договору про поділ майна та поділ майна подружжя - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 16 червня 2021 року

Суддя: Н.Г.Притула