КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/ 8770 /2021 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 20 квітня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Олександрівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту батьківства та зобов`язання внести зміни до актового запису про народження,-

встановив:

До Дніпровського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Олександрівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту батьківства та зобов`язання внести зміни до актового запису про народження,

Відповідно до змісту заявлених вимог, заявник ОСОБА_1 просила встановити факт батьківства ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Северинівка, Іванівського району Одеської області, німця за національністю, щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки смт Олександрівка Олександрійського району Кіровоградської області.

Зобов`язати Олександрівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) внести відповідні зміни до актового запису №146 від 12 вересня 1975 року, зазначивши батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , німця за національністю та видати нове Свідоцтво про народження, залишивши прізвище дитини без змін.

05 березня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без руху заяви ОСОБА_1 та визначено заявнику строк на усунення недоліків терміном десять днів з моменту отримання копії ухвали суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 20 квітня 2021 року заяву визнано неподаною та повернуто.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просла ухвалу суду скасувати.

Вважає, що ухвала суду про залишення заяви про встановлення факту без руху містить вимоги, які неможливо виконати відповідно до обмежень, встановлених законодавством України.

Посилається, що у відповідності до ст.84 ЦПК України подавала разом з заявою про встановлення факту клопотання про витребування доказів. Зауважує, що зверталась особисто засобами електронного звязку та через адвоката до відділу ЗАГСУ м.Сиктивкар Руспубліки Комі з проханням повідомити відомості стосовно усіх записів про акти громадського стану на ОСОБА_3 на, що їй було відмовлено.

Вказує, що в заяві про встановлення факту зазначала, що метою зверненя до суду для встновлення батьківства є встановлення батьківства, тобто встановлення свого походження від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі. Встановлення батьківства є безумовним юридичним фактом, що тягне за собою правові наслідки, зокрема для підтвердження походження від батьків.

Також посилається на те, що передумовою зверення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народження за вказівкою матері і це є єдиною передумовою для зврення до суду із заявою про встановлення батьківства, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду, яку викладено у рішенні від 12 грудня 2019 року у справі №562/1155/18 та повністю узгоджується з позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №736/379/19.

Вказує, що на сьогодні відсутній будь-який спір про встановлення факту батьківства через відсутність відповідачів.

Ззаначає, що предявлення нею позову про визнання батьківства є неможивим так як у неї наявні відосмості про його смерть.

Докази, що підтверджують спільне проживання та ведення спільного господарства ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до народження дитини і після є показання свідків. Речові докази, письмові докази, електронні докази, які додані да заяви про встановлення факту.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

09 жовтня 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Олександрівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту батьківства та зобов`язання внести зміни до актового запису про народження на підставі того, що справа не підлягає розгляду в порядку окремого провадження.

01 лютого 2021 року Київським апеляційним судом винесено постанову про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2020 року скасовано і справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 05 брезня 2021 року заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано заявнику строк на усунення недоліків терміном десять днів.

Залишаючи заяву без руху суддя виходив з того, що виходячи із загального обсягу доказів, які долучено до заяви, відсутні дані, які б мали підтвердити, що фізична особа, яка ймовірно є батьком заявника, є живою, а у разі смерті особи, заявник має долучити свідоцтво про смерть…

У заяві не зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Також заявником не зазначено, чи є спір про право цивільне з урахуванням заявленої мети-реалізація (відновлення) порушених прав заявника у визначений спосіб захисту, що суперечить вимогам статті 318 Цивільного процесуального кодексу України та є обов`язковою умовою для звернення до суду із заявою в порядку окремого провадження.

Та у заяві про встановлення батьківства заявник визначила коло заінтересованих осіб на власний розсуд без наведення ґрунтовних підстав для встановлення факту, який для заявника має юридичне значення та безпосередньо породжує юридичні наслідки.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 20 квітня 2021 року заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто заявнику, оскільки ОСОБА_1 не виконано ухвалу суду та не долучено належні та допустимі докази, які б мали підтвердити, що фізична особа, яка ймовірно є батьком заявника, є живою, а у разі смерті особи, надати свідоцтво про смерть, встановлення цих обставин є обов`язковою умовою для розгляду справ в порядку окремого провадження щодо встановлення факту батьківства, та визначення кола заінтересованих осіб.

Проте з такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погодитись не може.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Сімейний кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року, а Кодекс про шлюб та сім`ю України 1969 року втратив чинність. Разом з тим застосовується закон, який діяв на час спірних правовідносин, а саме на час народження заявника.

Відповідно до ч.2 статті 53 КпШС України в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

Також частиною третьою наведеної статті передбачені умови, за яких могло бути встановлене батьківство певної особи щодо дитини і ці умови відрізняються від тих умов, які передбачені СК України щодо встановленні батьківства.

Відповідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року №3, у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, або смерті жінки, котра вважалась матір`ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні.

Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в Книзі реєстрації народжень учинено згідно зі ст. 135 СК (2947-14 ).

Із заявою про встановлення факту батьківства до суду мають право звернутися матір, опікун (піклувальник) дитини, особа, яка її утримує та виховує, а також сама дитина, котра досягла повноліття, а факту материнства - батько й інші перелічені особи.

Усі вони беруть участь у справі як заявники, а органи опіки та піклування й інші особи (залежно від обставин справи) - як заінтересовані особи.

Відповідно до частини першої статті 234 ЦПК України 2004 року окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини другої статті 234 ЦПК України 2004 року визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 256 ЦПК України 2004 року, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо, згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Отже, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Проте з заяви ОСОБА_1 вбачається, що вона відповідає вимогам ст.175 і 177 ЦПК України.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Позивач, звертаючись до суду виклав зміст заяви, як вважав за потрібне для захисту своїх прав.

Зазначені судом першої інстанції недоліки заяви не є підставою для повернення заяви, оскільки можуть бути усунені судом відповідно до Глави 3 ЦПК України у підготовчому провадженні.

На вищевикладене, суд першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов висновків з порушенням норм процесуального права про повернення заяви із вказаних ним підстав.

Ненадання відповідних доказів не може бути безумовною підставою для повернення заяви, а можуть бути підставою для відмови пред`явлених вимог.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що подана заява відповідає вимогам щодо форми та змісту, викладених у ст. 175, 177 ЦПК України, а тому висновок суду першої інстанції про залишення без руху позовної заяви та в подальшому повернення позовної заяви є необґрунтованим.

За вказаних обставин, апеляційний суд вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, що ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви є безпідставною та перешкоджає подальшому провадженню у справі, колегія суддів вважає обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, суд вважає, що оскаржувана ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином, апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.259, 374, 379, 381 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 20 квітня 2021 року скасувати, а справу напраивти до суду першої інтснації для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач В.В. Гуль

Судді Я.С. Мельник

Ю.О. Матвієнко