Справа №721/827/19
Провадження 2/721/21/2021
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Путильський районний суд Чернівецької області в складі:
Головуючого - судді: Проскурняка С.П.
за участю секретаря: Помазан М.В.
позивача: ОСОБА_1
представника позивача: ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Путила Путильського району Чернівецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , треті особи Киселицька сільська рада, Головне Управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, Служба у справах дітей Путильської РДА про визнання права власності на земельну ділянку в зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельних ділянок, -
Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , треті особи Киселицька сільська рада, Головне Управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, Служба у справах дітей Путильської РДА про визнання права власності на земельну ділянку в зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельних ділянок.
Вказує, що на підставі Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 18 січня 2019 року по справі №721/694/17, яке є чинним та набрало законної сили, було розірвано договір довічного утримання, що укладений 17.12.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , правонаступниками якого після його смерті є: дружина ОСОБА_3 та неповнолітні діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , який (договір) посвідчений приватним нотаріусом Путильського районного нотаріального округу 17.12.2012 року за реєстровим №820, в результаті чого ОСОБА_1 повернуто у власність житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 .
Позивачка в позові зазначає, що вона неправильно сприйняла фактичні обставини договору, так як вона помилилась щодо правової природи, а саме вона вважала, що вкладає договір довічного утримання, оскільки вона є похилою особою та потребує догляду.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та надала пояснення аналогічні позовній заяві, просила суд позов задовольнити.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та надала пояснення аналогічні позовній заяві, просила суд позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідачка в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася судом про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. В наслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу в її відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Представник третьої особи Киселицької сільської ради в судове засідання не з`явився, від нього до суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності, проти позову не заперечує.
Представник третьої особи Головного Управління Держгеокадастру у Чернівецькій області в судове засідання не з`явився, від нього до суду надійшло письмове пояснення по справі.
Представник третьої особи Служби у справах дітей Путильської РДА в судове засідання не з`явився, від нього до суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності, проти позову не заперечує.
Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач та її представник надали суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,2500га., цільове призначення: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в АДРЕСА_1 .
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 23.07.2008, гр. ОСОБА_1 належить на праві приватної власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.12/.
17 грудня 2012 року між позивачкою та ОСОБА_10 було укладено договір довічного утримання, за яким ОСОБА_1 передала у власність набувачу належного їй на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , взамін цього набувач будинку зобов`язався довічно утримувати позивачку, забезпечувати безкоштовним харчуванням, одягом, доглядом, необхідною медичною допомогою та надаючи для проживання частину житлового будинку.
Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 18 січня 2019 року по справі №721/694/17, було розірвано договір довічного утримання, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , правонаступниками якого після його смерті є: дружина ОСОБА_3 та неповнолітні діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , який (договір) посвідчений приватним нотаріусом Путильского районного нотаріального округу 17.12.2012 року за реєстровим №820, в результаті чого ОСОБА_1 повернуто у власність житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 ./а.с.13-15/.

Законом України від 27.04.2007 року «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Цивільного кодексу України, зміст ст.120 ЗК України було приведено у відповідність до ст.377 ЦК України.

Частина 1 ст.377 ЦК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості в установленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Крім того, п.«е» ч.1 ст. 141 Земельного кодексу України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Наведені норми також слід розуміти таким чином, що при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача на земельну ділянку, на якій розташований відповідний об`єкт нерухомості, припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами

Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме необхідно визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,2500га., кадастровий номер :01:003:0128, цільове призначення: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в АДРЕСА_1 .

Щодо позовних вимог про визнання недійсним та скасувати договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_4 загальною площею 0,2786га. та договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1 загальною площею 0,1812га. То суд вважає, що дані вимоги є небгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД№099056 від 19.06.2008 гр. ОСОБА_1 була власником земельної ділянки № 1 за кадастровим номером :01:003:0129 площею 0,2786га. та земельної ділянки АДРЕСА_1 за кадастровим номером :01:003:0130 площею 0,1812га. із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства/а.с.21/.

17.12.2012 року позивачка уклала з ОСОБА_10 договір купівлі-продажу земельної ділянки № 1 загальною площею 0,2786га., кадастровий номер :01:003:0129, що розташована в АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 загальною площею 0,1812га., кадастровий номер :01:003:0130, що розташована в АДРЕСА_1 із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства/а.с.16, 20/.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частиною другою статті 207ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у пункті 3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»,суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

За змістом статей 43 т а49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

При цьому згідно з пунктом 5 частини 3 статті 175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Підставою для звернення до суду з даним позовом є невідповідність оспорюваного договору купівлі-продажу загальним підставам дійсності правочинів, зазначених у частині 5 статті 203 ЦК України, оскільки позивач ОСОБА_1 зазначає, що вона не мала на меті укладення договору купівлі-продажу належних їй земельних ділянок, вважала що вклала договір довічного утримання.

Відповідно до частини першої статті 202ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (статті 655 ЦК України).

Обов`язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу нерухомого майна відповідно до статті 657ЦК України є укладання його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За змістом частини п`ятої статті 203ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Так, відповідно до пункту 1 оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки продавець ОСОБА_1 продала, а покупець ОСОБА_10 купив земельні ділянки АДРЕСА_4 загальною площею 0,2786га., кадастровий номер :01:003:0129, що розташована в АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1 загальною площею 0,1812га., кадастровий номер :01:003:0130, що розташована в АДРЕСА_2 із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства /а.с. 20/.

В преамбулі оспорюваних договорів зазначено, що сторони попередньо ознайомлені з підставами визнання недійсності правочинів, розуміють значення своїх дій, без будь-якого до того примусу уклали договори купівлі-продажу.

Згідно пункту 3 цього договору продаж цей вчинено за 47777 гривень, які продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору.

Зазначений договір купівлі-продажу посвідчениц приватним нотаріусом Кокаревою В.М. Путильського районного нотаріального округу. Договір підписано сторонами у присутності нотаріуса, який встановив особу сторін, їх дієздатність.

Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що в момент підписання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 грудня 2012 року особи, які його підписали, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Правочин був вчинений у формі, встановленій законом, посвідчений нотаріально та зареєстрований у встановленому порядку. Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, про що зазначено в договорі.

Відповідно до глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, - нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Позивачем та його представником не доведено, що зміст договору купівлі-продажу земельних ділянок суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства.

Посилання позивача та його представника на те, що ОСОБА_1 неправильно сприйнято фактичні обставини договору, так як вона помилилась щодо правової природи правочинів, спростовуються наступним.

Однією з правових підстав для визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу земельної ділянки недійсними є вчинення його під впливом помилки (ст. 229 ЦК України).

Відповідно до статті 229ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.

Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, неправильного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не, є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що оскаржуваний договір купівлі-продажу укладений у письмовій формі і нотаріально посвідчений та його підставі ОСОБА_10 зареєстрував право власності на спірне нерухоме майно, а позивачем не доведено намір (волю) сторін укласти інший договір (договір довічного утримання), ніж той, який вони фактично уклали (договір купівлі-продажу), тому суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання недійсними договору купівлі-продажу від 17 грудня 2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 ..

На підставі наведеного та керуючись, ст.ст. 4-6,76,81,84,95,265,280,353-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,2500га., кадастровий номер :01:003:0128, цільове призначення: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою ним протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається через Путильський районний суд Чернівецької області до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Інд. код НОМЕР_4 , прож. АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , Інд. код. НОМЕР_5 , прож. АДРЕСА_3 .

Суддя: С.П. Проскурняк