Ухвала

02 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 521/11920/17

провадження № 61-12230ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 28 жовтня 2019 року

та постанову Одеського апеляційного суду від 16 червня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року Акціонерне товариство «УкрСиббанк»

(далі - АТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

Позовна заява мотивована тим, що 30 березня 2007 року

між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого остання отримала грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,5 % річних з кінцевим терміном повернення

до 30 березня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором,

30 березня 2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки.

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, станом на 26 липня 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 4 017,50 доларів США, з яких: кредитна заборгованість - 3 795,16 доларів США; заборгованість за процентами - 222,34 доларів США; пеня - 25 122,18 грн.

Посилаючись на вищевказане, АТ «УкрСиббанк» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 30 березня 2007 року у розмірі 4 017,50 доларів США

та пеню - 25 122,18 грн.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до АТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 30 березня 2007 року

між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого остання отримала грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,5 % річних з кінцевим терміном повернення

до 30 березня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором,

30 березня 2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки.

Позивач за зустрічним позовом вказувала, що банк не проінформував її, як того вимагає закон, у письмовій формі під час процесу укладання кредитного договору про можливі ризики в разі можливої різкої зміни валютного курсу. Крім того, вважає, що банк не мав права надавати їй, резиденту України, кредит в іноземній валюті для розрахунків цією валютою з іншим резидентом України.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просила суд визнати кредитний договір від 30 березня 2007 року, укладений між нею та

АТ «УкрСиббанк», недійсним.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 28 жовтня

2019 року (у складі судді Мазун І. А.) позов АТ «УкрСиббанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь

АТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 30 березня 2007 року у розмірі 4 017,50 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів - 25 122,18 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору в частині несвоєчасного його виконання тягне цивільно-правову відповідальність, яка передбачена статтями 610, 1054, 1048, 1049 ЦК України, тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при укладені договору про надання споживчого кредиту від 30 березня 2007 року ОСОБА_1 була ознайомлена з усіма умовами кредитного договору, при його підписанні волевиявлення відповідача було вільним та відповідало його внутрішній волі, таким чином вона реалізувала своє право, підписавши оспорюваний правочин, будь-яких заперечень з її сторони не було.

Постановою Одеського апеляційного суду від 16 червня 2021 року (у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Гірняк Л. А., Сегеди С. М.) рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 28 жовтня 2019 року залишено без змін.

Звертаючись до апеляційного суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову. Рішення суду першої інстанції в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 не оскаржувала, погодившись з рішенням суду в цій частині.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 апеляційним судом не переглядалося.

14 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду

з касаційною скаргою на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 28 жовтня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 червня 2021 року, в якій заявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року

у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала,

що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права

на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень

resjudicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом спору у даній справі є вимоги як майнового

характеру - стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 124 665,83 грн (4 017,50 доларів США, що в еквіваленті станом на день подачі позову за офіційним курсом Національного банку України становить 99 553,65 грн (1 долар США = 24,78 грн) + 25 112,18 грн (пеня)),

так і немайнового характеру - визнання кредитного договору недійсним.

Таким чином, ціна позову станом на 01 січня 2021 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

(2 270 грн х 250 = 567 500 грн).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином

(рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

При цьому, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Отже, справа є незначної складності, тому є малозначною відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню,

у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Одеського апеляційного суду від 16 червня

2021 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 28 жовтня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду

від 16 червня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук