Справа № 199/6424/20
(2/199/713/21)
РІШЕННЯ

Іменем України

26 липня 2021 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Богун О.О.,

при секретареві Емріх Ю.П.

за участі

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову посилається на те, що вона із відповідачем з 15.04.2006 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.08.2020 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано. Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За період шлюбу подружжям було придбано наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки Huyndai Veloster, державний номер НОМЕР_1 .

Після припинення шлюбних відносин сторони не можуть дійти згоди про розподіл спільного майна подружжя.

Таким чином, позивач просить суд: визнати на нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки Huyndai Veloster, державний номер НОМЕР_1 , стягнути з відповідача судові витрати.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.09.2020, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська Скрипник О.Г.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2020 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та по справі призначено підготовче судове засідання.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01.2021, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Богун О.О. у зв`язку з перебуванням судді Скрипник О.Г. у відрядженні.

Ухвалою від 13 січня 2021 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та по справі призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 17 травня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті позовних вимог.

26 липня 2021 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Піщенков К.К. позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просива їх задовольнити. 29.03.2021, позивачем, через канцелярію суду було надано відповідь на відзив. (а.с.74-78).

Представник відповідача адвокат Книшенко Е.М. проти задоволення позовних вимог заперечував та просив у задоволенні позову відмовити, надавши відзив на позовну заяву. (а.с.42-44).

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з наданими доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1.ст.4 ЦПК).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи (ч. 1.ст.13 ЦПК).

Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно до ст.76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1, 2, 3 статті 77 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2ст. 78 ЦПК).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частини 1статті 80 ЦПК).

Статтями 60,69,70,71 СК України та статтями 368,370,392 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) передбачено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності і їх частки є рівними.

Згідно із ч. 2 ст. 60 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Як було зазначено вище, згідно ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ст.190 ЦК України майном вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Згідно роз`яснень, що містяться в п.п. 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Так, судом встановлено, що з 15 квітня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.08.2020 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано, що підтверджується Рішення Жовтневого суду м. Дніпропетровська. (а.с.6).

Судом встановлено, що за період шлюбу та за спільні кошти подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було придбано квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки Huyndai Veloster, державний номер НОМЕР_1 .

Статтею 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю чоловіка, дружини є: майно, набуте кожним з них до шлюбу; майно, набуте ним, нею за час шлюбу але на підставі договору дарування або спадкування; майно, набуте ним, нею за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто; премії, винагороди, які він, вона одержав за особисті заслуги; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка належала чоловікові, дружині, а також як відшкодування, завданої їй, йому моральної шкоди; страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Оскільки, як зазначалось вище, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто, якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. Якщо при поділі майна один з подружжя стверджує, що певна річ була набута за час шлюбу на власні кошти цієї особи, то такі факти потребують доведення в суді.

Ч. 1 ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1ст. 70 СК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором.

Таким чином, суд приходить до висновку, що частки спільно нажитого майна подружжя є рівними.

Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, було роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у них на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (правові позиції Верховного Суду України від 01 липня 2015 року, 25 листопада 2015 року, 12 жовтня 2016 року).

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, а саме квартира АДРЕСА_1 та автомобіль марки Huyndai Veloster, державний номер НОМЕР_1 , набуті під час шлюбу, у відповідності до положень ст. 60 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позов задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат, виходячи з розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 2500,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями12,13,81,89,264-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на Ѕ частину автомобіля Huyndai Veloster, державний номер НОМЕР_1 .

ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на Ѕ частину автомобіля Huyndai Veloster, державний номер НОМЕР_1 .

В іншій частині - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2500,00 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення буде складено протягом десяти днів.

Суддя О.О.Богун

26.07.2021