Провадження № 2/760/591/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючої судді Усатової І.А.,

при секретарі Омелько Г.Т.,

за участю:

представника позивача: Осадчого А.М.;

представника відповідача: ОСОБА_5;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 19 вересня 2017 року звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача в порядку регресу витрати по виплаті страхового відшкодування в розмірі 50 000 грн.

В обґрунтування позову посилається на те, що 01 січня 2016 року ПрАТ «ПРОСТО-страхування» та ОСОБА_2 уклали поліс № АІ/9074049 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно з яким було застраховано відповідальність власника автомобіля «Фіат ДОБЛО», д.н.з. НОМЕР_1 .

03 червня 2016 року в м. Києві на Брест-Литовському шосе ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Фіат ДОБЛО», д.н.з. НОМЕР_1 ., здійснив зіткнення з автомобілем Тойота, д.н.з. НОМЕР_2 , котрим керував ОСОБА_3 .

Відповідно до постанови Святошинського районного суду міста Києва від 21 лютого 2017 року ДТП сталася в результаті порушення правил дорожнього руху ОСОБА_1

ОСОБА_4 звернувся до АТ «ПРОСТО-страхування» із повідомленням про подію, що має ознаки страхового випадку.

Відповідно до виписки з банківського рахунку від 04 квітня 2017 року АТ «ПРОСТО-страхування» виплатило ОСОБА_4 страхове відшкодування в розмірі 50 000 грн.

Позивач стверджує, що відповідно до відповіді слідчого Святошинського УП ГУНП у місті Києві від 27 липня 2016 року ОСОБА_1 зник з місця ДТП, яка відбулася 03 червня 2016 року.

Відповідно до статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема підпункту 38.1., страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду:

в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником).

Позивач послався на те, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди.

Виходячи з цього, просить позов задовольнити.

Ухвалою судді від 20 вересня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 18 березня 2019 року витребувано від слідчого відділу Святошинського УП ГУНП у місті Києві копію постанови про закриття кримінального провадження №0005811 від 04.06.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2019 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «ПРОСТО-страхування» 50 000 грн страхового відшкодування та 1600 грн судового збору.

10 липня 2020 року до суду надійшла заява відповідача про перегляд заочного рішення та заява про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12 березня 2021 року скасовано заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2019 року, справу призначено до розгляду на 30 червня 2021 року.

30 березня 2021 року до суду надійшов відзив на позов.

Відповідач вказує, що відповідно до п. 1.10 розділу 1 «Про правила дорожнього руху», що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, залишення місця дорожньо-транспортної пригоди - це дії учасника дорожньо-транспортної пригоди, спрямовані на приховання факту такого пригоди або обставин її скоєння, які спричинили необхідність проведення поліцейськими заходів щодо встановлення (розшуку) цього учасника та (або) розшуку транспортного засобу.

Відповідач наголошує, що в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які докази того, що він намагався приховати факт вчинення ДТП, а також відсутні посилання, які б свідчили про здійснення викладених вище поліцейських заходів.

Статтею 122-4 КУПАП передбачено адміністративну відповідальність за залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні.

Відповідач просить суд звернути увагу, що матеріали справи не містять постанови суду про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 122-4 КУПАП, як не містять і протоколу про таке адміністративне правопорушення.

Так само в матеріалах кримінального провадження відсутні вирок суду або ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, якою б було встановлено обставини самовільного залишення відповідачем місця ДТП.

З огляду на вищевказане, відповідач вважає відповідь і постанову слідчого про закриття кримінального провадження неналежними і недопустимими доказами, які б підтверджували обставини самовільного залишення відповідачем місця ДТП.

Також відповідач наголошує, що на адвокатський запит № 22/-3/2020-1 від 22 березня 2021 року про витребування від Управління патрульної поліції у м. Києві інформації щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 122-4 КУпАП та складання відносно нього відповідного протоколу відповіді так і не надано.

Крім цього , відповідач просить врахувати, що не дивлячись на отримання тілесних ушкоджень внаслідок ДТП він дочекався співробітників поліції, пред`явив їм всі необхідні документи і лише після цього був доставлений до КНП «Київська міська КЛШМД» по вул. Братиславській, 3 в місті Києві.

Довідкою КНП «Київська міська КЛШМД» № 45 від 09 липня 2020 року підтверджується факт перебування ОСОБА_1 у приймальному відділенні лікарні 03 червня 2016 року, в результаті чого йому було поставлено діагноз «закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забій, садна м`яких тканини лобної ділянки».

Відповідач резюмує, що його звернення за невідкладною медичною допомогою до КНП «Київська міська КЛШМД» не є самовільним залишенням місця ДТП у розумінні законодавства України.

Крім цього, в довідці слідчого, на яку посилається позивач, вказано, що в день скоєння ДТП у крові ОСОБА_1 етилового спирту не виявлено (відповідно до довідки № 4747 від 03.06.2016, виданої КНП «Київська міська КЛШМД»). Сам факт проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння відповідач вважає підтвердженням того, що він не намагався приховати настання ДТП або обставин її скоєння, та, як наслідок, не здійснював самовільного залишення місця ДТП.

З урахування викладеного, відповідач просив відмовити в задоволенні позову.

15 квітня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив.

Позивач вважає, що довідка КНП «Київська міська КЛШМД» № 45 від 09 липня 2020 року про перебування ОСОБА_1 у приймальному відділенні лікарні 03 червня 2016 року жодним чином не доводить того факту, що відповідач не залишав місця ДТП.

На думку позивача, ця довідка є лише підтвердженням того, що відповідач в особистому порядку звернувся до медичного закладу зі скаргами на здоров`я, а коли відповідачем були отримані тілесні ушкодження (при ДТП чи після ДТП) - невідомо.

Також відповідач не надав суду жодного доказу направлення його слідчим на медичний огляд в рамках кримінального провадження.

26 квітня 2021 року до суду надійшли заперечення на відповідь.

Відповідач називає заперечення неспроможними, оскільки згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів того, що відповідач залишив місце ДТП і таке залишення було спрямоване на приховування факту пригоди та/або розшуку транспортного засобу.

Сумнів позивач щодо часу і місця отримання відповідачем тілесних ушкоджень також є необґрунтованим. Враховуючи описаний вище характер тілесних ушкоджень, цілком логічним є факт доставлення відповідача до медичного закладу після ДТП для надання допомоги.

У судове засідання 30 червня 2021 року з`явилися представник позивача та представник відповідача.

Представник позивача просив позов задовольнити, представник відповідача - відмовити.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

03 червня 2016 року в м. Києві на Брест-Литовському шосе ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Фіат ДОБЛО», д.н.з. НОМЕР_1 ., здійснив зіткнення з автомобілем Тойота, д.н.з. НОМЕР_2 , котрим керував ОСОБА_3 .

Відповідно до постанови Святошинського районного суду міста Києва віл 21 лютого 2017 року ДТП сталася в результаті порушення правил дорожнього руху ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов`язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК.

Такими чином, вина ОСОБА_1 в дорожньо-транспортній пригоді доказуванню не підлягає.

ОСОБА_4 звернувся до АТ «ПРОСТО-страхування» із повідомленням про подію, що має ознаки страхового випадку.

Відповідно до виписки з банківського рахунку від 04 квітня 2017 року АТ «ПРОСТО-страхування» виплатило ОСОБА_4 страхове відшкодування в розмірі 50 000 грн.

Позивач, звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_1 та просить стягнути з останнього вказані страхове відшкодування в розмірі 50 000 грн. в порядку регресу, вказуючи, що відповідач зник з місця ДТП.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до ст.993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування в межах фактичних затрат, переходить право вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема підпункту 38.1., страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду:

в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, заподіяна неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Такими чином, з наведених норм вбачається, що обов`язковими умовами для стягнення з особи страхового відшкодування при поданні регресного позову, є вина особи та факт самовільного залишення місця пригоди.

Судом встановлено, що вину ОСОБА_1 у вчиненні вказаної ДТП встановлено постановою Святошинського районного суду міста Києва від 21 лютого 2017 року.

Відповідно до п. 1.10 розділу 1 «Про правила дорожнього руху», що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, залишення місця дорожньо-транспортної пригоди - це дії учасника дорожньо-транспортної пригоди, спрямовані на приховання факту такого пригоди або обставин її скоєння, які спричинили необхідність проведення поліцейськими заходів щодо встановлення (розшуку) цього учасника та (або) розшуку транспортного засобу.

У матеріалах цивільної справи відсутні будь-які докази того, що відповідач намагався приховати факт вчинення ДТП, а також відсутні посилання, які б свідчили про здійснення викладених вище поліцейських заходів.

Статтею 122-4 КУПАП передбачено адміністративну відповідальність за залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні.

Матеріали справи не містять постанови суду про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 122-4 КУПАП, як не містять і протоколу про таке адміністративне правопорушення.

Так само в матеріалах кримінального провадження відсутні вирок суду або ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, якою б було встановлено обставини самовільного залишення відповідачем місця ДТП.

Судом не береться до уваги відповідь слідчого Святошинського УП ГУНП у місті Києві від 27 липня 2016 року, яка містить фразу про зникнення ОСОБА_1 з місця ДТП, оскільки обставина щодо самовільного залишення відповідачем місця ДТП не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Самовільне залишення місця ДТП є адміністративним правопорушенням, вчинення якого має доказуватися у процесуальний спосіб, передбачений КУпАП, чого органом досудового розслідування зроблено не було.

Частиною 3, ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Виходячи з цих обставин, відсутності доказів самовільного залишення відповідачем місця ДТП, підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст 1166, ч.ч.2, 5 ст.1187 ЦК України, ст. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Усатова І.А.