Справа № 346/3998/20
Провадження № 22-ц/4808/998/21
Головуючий у 1 інстанції Яремин М. П.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Девляшевського В.А., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря: Єлісевич О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду у складі судді Яремин М.П., ухвалене 20 квітня 2021 року в м. Коломиї Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 26 квітня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

встановив :

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Позов обгрунтовувала тим, що сторони з 19 грудня 1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 11 січня 2020 року розірвано рішенням Коломийського міськрайонного суду.

За час шлюбу їхніми спільними фінансовими та трудовими зусиллями побудовано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 . 29 січня 2009 року право власності на будинок зареєстровано за відповідачем. Разом з тим це нерухоме майно набуто ними в шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя, тому вона має право власності на Ѕ його частини. Посилаючись на зазначені обставини просила задовольнити позов.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 20 квітня 2021 року позов задоволено. Визнано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ його частку.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що нерухоме майно набуто сторонами за час перебування у шлюбі, а той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя не позбавляє іншого права на частку у цьому майні. Відтак вважав спірне майно спільною сумісною власністю подружжя, в якому частки чоловіка та дружини є рівними. Натомість відповідач не довів належними засобами доказуваня, що житловий будинок є його особистою власністю.

Не погодившись із рішенням суду з підстав його незаконності та необгрунтованості ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Вказує, що судом не взято до уваги той факт, що на час їх одруження будинок вже був побудований його батьками. Свідоцтво на забудову отримував батько ОСОБА_3 на підставі рішення Малоключівської сільської ради від 16 березня 1976 року та акту відводу земельної ділянки від 24 лютого 1976 року. Згідно виписки з погосподарської книги за 2016-2020 роки будинок збудований у 1982 році. Свідоцтво про право власності він оформив на своє ім`я на підставі заяви батька та рішення виконавчого комітету Малоключівської сільської ради від 12 серпня 2008 року. Вважає, що хоча надані ним докази і містять певні розбіжності стосовно площі та років забудови, проте підтверджують будівництво будинку до вступу сторін у шлюб. А отже вказане майно не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно домоволодіння є його особистою власністю, адже створено до одруження, за відсутності доказів вкладення позивачкою коштів у будівництво, покращення чи збільшення його вартості. Реєстрація права власності на спірне майно у 2008 році лише фіксує наявність у нього такого майна та не підтверджує час його виникнення.

Також зазначає, що перебуваючи у шлюбі ОСОБА_2 дійсно працювала за кордоном. Однак зароблені кошти витратила на придбання квартири у м. Коломиї, право власності на яку оформлено на її близьку родичку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 покликається на законність та обґрунтованість рішення суду. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Зазначає, що показаннями свідка та технічним паспортом підтверджується, що вони з відповідачем перебуваючи у шлюбі спільно побудували новий будинок. Також вона вкладала кошти, зароблені за кордоном у проведення ремонту. Посилається на норми статті 372 ЦК України, відповідно до яких у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Ємельянова Н.В. доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Боднарчук С.Я. в засідання апеляційного суду не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. При цьому у день розгляду справи адвокат Боднарчук С.Я. надіслав на електронну адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що перебуває у відпустці, а позивачка - за кордоном. Проте жодних документів, які б підтверджували тривалість відпустки чи факт її надання, а також виїзд за межі України позивачки ним не подано. А отже апеляційним судом не встановлено поважних причин неявки цих осіб в судове засідання. Відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у їх відсутності не вбачається.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ухвалене рішення відповідає цим вимогам закону з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом сторони з 19 грудня 1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду від 11 січня 2020 року шлюб між ними розірвано (а.с. 17,18).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 08 грудня 2008 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 . Свідоцтво видано на підставі рішення виконавчого комітету Малоключівської сільської ради №144 від 12 серпня 2008 року. Право власності на це майно зареєстровано 29 січня 2009 року в ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації». Згідно опису об`єкта будинковолодіння складається з житлового будинку загальною площею 123,4 кв.м, житловою площею 51,9 кв.м, літньої кухні, стодоли, стайні, гаража, сараю, бані, вбиральні та криниці (а.с. 14,15).

Як вбачається з технічного паспорта, виготовленого ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентеризації» 04 грудня 2008 року на замовлення позивачки в технічних характеристиках зазначено рік побудови житлового будинку - 1993 (а.с. 31-33).

Відповідно до наданого звіту про незалежну оцінку суб`єкта оціночної діяльності ТзОВ «Ека-Захід» від 04 вересня 2020 року ринкова вартість житлового будинку та господарських будівель і споруд становить 921 600,00 грн (а.с. 20).

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_2 вказувала, що спірне нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуто ними в шлюбі, в тому числі і за кошти, зароблені нею за кордоном.

Заперечуючи проти позову відповідач покликався на те, що житловий будинок побудовано його батьками ще до реєстрації шлюбу. На підтвердження цього подано копію свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, виданого батькові ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Малоключівської сільської ради депутатів трудящих №5 від 16 березня 1976 року, на забудову жилого будинку на 3 кімнати площею 53,6 кв.м в з надвірними будівлями (сарай, погріб, колодязь) в строк з 1976 до лютого 1979 року. Земельна ділянка під забудову площею 0,08 га виділена з присадибного фонду відповідно до акту відводу земельної ділянки та розбивки споруд в натурі від 24 лютого 1976 року (а.с. 60-62).

Із виписки з погосподарської книги с. Малий Ключів за 1991-1995 роки об`єкта погосподарського обліку №124 домогосподарства ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 вбачається, що загальна площа будинку 90,2 кв.м., житлова - 40,3 кв.м. У виписці з погосподарської книги за 2016-2020 роки загальна площа будинку зазначена 123,4 кв.м, житлова - 51,2 кв.м та вказано рік побудови - 1982 (а.с. 63-64).

Крім того, відповідач вказував, що спірне будинковолодіння знаходиться на земельній ділянці його батька, в обгрунтування чого подав копію Державного акта про право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,8312 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства на території с. Малий Ключів серії ІФ-07-23-2/000102 від 28 серпня 2000 року (а.с. 65).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надано суду жодного переконливого доказу на підтвердження своїх заперечень проти позову. Зокрема, такими доказами не можуть вважатись відомості, висловлені в показаннях свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Також суд критично оцінив виписки з погосподарських книг, оскільки вони містять розбіжності щодо площі житлового будинку та року його побудови, при цьому згідно з даними технічного паспорта рік побудови спірного будинку -1993.

З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України та статтях 24, 25 КпШС в залежності від того, коли було придбано спірне майно.

За змістом статті 24 КпШС (що діяв на час будівництва спірного будинку) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них.

Вказана норма закріплена також в частині 1 статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Отже, саме на відповідача покладався обов`язок доведення існування підстав для спростування презумпції спільної власності подружжя, про що правильно зазначав суд першої інстанції.

В силу статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки відповідач заперечував позовні вимоги щодо визнання спільною сумісною власністю домоволодіння, набутого у шлюбі на підставі свідоцтва про право власності, саме процесуальним обов`язком останнього було довести, що це нерухоме майно є його особистою власністю.

Натомість ним не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували спорудження спірного домоволодіння до реєстрації сторонами шлюбу, зокрема технічної документації та правовстановлюючих документів на його ім`я чи ім`я батька. Належність останньому земельної ділянки площею 0,2500 га в с. Малий Ключів для обслуговування жилого будинку не спростовує доводів позову. Більше того, згідно виписки з погосподарської книги на 2016-2020 роки за домогосподарством по АДРЕСА_1 рахується 0,13 га земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку. Сама по собі вказівка у цій виписці на 1982 рік побудови будинку не може бути виключним доказом особистої власності відповідача на будинок.

Щодо посилання апелянта на заяву батька, згідно якої йому подаровано спірний будинок, то виходячи зі змісту статті 77 ЦПК України, не може стверджуватися показаннями свідків укладення договору дарування спірного будинковолодіння, оскільки для вказаного правочину частиною 2 статті 719 ЦК України установлено письмову форму.

В суді апеляційної інстанції представником відповідача Ємельяновою Н.В. на спростування вимог позову надано копію рішення виконавчого комітету Малоключівської сільської ради від 12 серпня 2008 року №144, відповідно до якого 08 грудня 2008 року за ОСОБА_1 оформлено свідоцтво про право власності на спірний будинок, та копію технічного паспорта від 02 грудня 2008 року.

Разом з тим вищезазначене рішення не підтверджує обставин, на які сторона апелянта посилалася, оскільки не містить вказівку, що забудівником спірного будинковолодіння був його батько. Зі змісту рішення також не вбачається точного року забудови. Натомість зазначено, що житловий будинок АДРЕСА_1 рахується за громадянином ОСОБА_1 особовий рахунок № НОМЕР_2 , робітничий двір, який побудований у 1990 роках.

В технічному паспорті від 02 грудня 2008 року Коломийського МБТІ, огигінал якого оглянуто в судовому засіданні, зазначено 1990 рік забудови жилового будинку.

Відповідно до пункту 2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, технічний паспорт - це документ, що складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, містить основні відомості про нього (місцезнаходження (адреса), склад, технічні характеристики, план та опис об`єкта, ім`я/найменування власника/замовника, відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна, відомості щодо суб`єкта господарювання, який виготовив технічний паспорт тощо) та видається замовнику.

Пунктом 28 цієї інструкції передбачено, що інформація, яка міститься в технічних паспортах, має відповідати матеріалам технічної інвентаризації.

Разом з тим за відсутності матеріалів інвентаризаційної справи, яка відповідно до Інструкції характеризує об`єкт нерухомого майна, не можливо усунути розбіжності щодо року побудови спірного будинковолодіння, що містяться у технічному паспорті від 04 грудня 2008 року, копію якого долучено позивачкою, та у технічному паспорті від 02 грудня 2008 року, наданого відповідачем.

Більше того у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 посилався тільки на виписку з погосподарської книги села, в якому зазначений 1982 рік побудови житлового будинку. А отже його доводи та докази на їх підтвердження суд вважає суперечливими.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду по суті спору, зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника щодо їх оцінки та містять посилання на факти, які були предметом дослідження суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні, а тому в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 20 квітня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча Г.П. Мелінишин

Судді: В.А. Девляшевський

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови виготовлено 02 серпня 2021 року