Дата документу 23.03.2021 Справа № 310/9662/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/9662/18
Провадження №22-ц/807/896/21
Головуючий в 1-й інстанції - Черткова Н.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника адвоката Корнієнко Максима Олександровича на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 грудня 2020 року, ухвалене у м. Бердянськ (повний текст рішення складено 28 грудня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом про стягнення грошових коштів, вимоги за яким в подальшому були уточнені та просила стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 394 835,00 грн. Позов мотивований тим, що у 2013 році між позивачкою та ОСОБА_2 з її братом ОСОБА_3 було досягнуто домовленість про купівлю-продаж квартири АДРЕСА_1 з узгодженою ціною продажу квартири у розмірі, еквівалентному 24000 доларів США. Позивач вказав, що відповідач з братом ОСОБА_4 завірили її, що є спадкоємцями квартири та після оформлення спадщини будуть єдиними співвласниками зазначеного майна і, відповідно, одноособово мають право на розпорядження квартирою. До укладення договору купівлі-продажу позивачкою було передано ОСОБА_2 та ОСОБА_5 частину коштів, в рахунок сплати вартості квартири у розмірі 8000,00 доларів США. Договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, укладено не було, оскільки на час досягнення домовленості ані ОСОБА_2 , ані ОСОБА_3 не були одноособово співвласниками квартири, повноважень щодо розпорядження усією квартирою не мали. В зв`язку з чим, відповідачем безпідставно отримані грошові кошти, які підлягають стягненню за судовим рішенням.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 грудня 2020 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 169200 (сто шістдесят дев`ять тисяч двісті гривень), 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1692,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог, відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 є те що, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , станом на 2013 рік не мали повноважена розпорядження всією квартирою, а тому кошти їм передані не є ані авансом, ані завдатком. Кошти, які згідно розписок передавалися ОСОБА_3 та ОСОБА_1 передавалися виключно за розпорядженням відповідача і фактичним отримувачем цих коштів була саме відповідач.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 в особі представника адвоката Корнієнко Максима Олександровича зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено законне рішення в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 , а апеляційна скарга зводиться до переоцінки досліджених доказів та не містить нормативно-правового обґрунтування.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 в особі представника адвоката Корнієнко Максима Олександровича подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 в особі представника адвоката Корнієнко Максима Олександровича є те що, суд першої інстанції безпідставно визначив суму грошей переданих позивачем відповідачу авансом, враховуючи, що підставами позову було отримання коштів без достатніх правових підстав, за якими з урахуванням спливу строку позовної давності, про який заявлено відповідачем, слід було відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Булдигіної Марії Сергіївни зазначає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні, у зв`язку з чим рішення в оскаржувані частині повинно залишитися без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.04.2013 року ОСОБА_1 надала розписку, в якій зазначила, що зобов`язується виплатити суму, що залишилася у розмірі 14000 доларів США за покупку квартири - АДРЕСА_2 до 30 вересня 2013 року.

Відповідно до оригіналу розписок позивач ОСОБА_1 віддала ОСОБА_2 1000 доларів США 09.07.2014 року частину оплати вищезазначеної квартири, 05.04.2013 року ОСОБА_1 віддала ОСОБА_2 частину оплати квартири 5000 доларів США.

09.07.2014 року віддала ОСОБА_3 1000 (тисячу) доларів США, 20.08.2014 року віддала ОСОБА_3 1000 (тисячу) доларів США, 26.08.2014 року ОСОБА_1 віддала ОСОБА_1 1000 (тисячу) доларів США, 05.04.2013 року ОСОБА_1 віддала ОСОБА_3 5000 (п`ять) тисяч доларів США в рахунок оплати квартири по АДРЕСА_3 .

До моменту звернення до суду угода купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 між сторонами не укладена, на дату, зазначену в розписці - 30 вересня 2013 року вона також укладена не була.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач - ОСОБА_2 разом зі своїм братом - ОСОБА_3 мали намір укласти договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , у зв`язку з чим ОСОБА_1 передавала ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , також його дружині ОСОБА_1 в рахунок належних з неї в майбутньому платежів - грошові кошти в загальній сумі 14000 (чотирнадцять) тисяч доларів США, 6000 ( шість) тисяч доларів США. ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 , останні кошти ОСОБА_3 та його дружині ОСОБА_1 .

Договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено не було, отримані відповідачем грошові кошти у розмірі 10000 (десять) тисяч доларів США позивачу ОСОБА_1 не повертались.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що за своєю правовою природою, передані позивачем відповідачу кошти, є авансом. Оскільки попередній договір та договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , який за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана відповідачу ОСОБА_2 грошова сума у розмірі 6000 (шість) тисяч - є авансом, який підлягає поверненню позивачу ОСОБА_1 . Кошти, які передавалися по розпискам ОСОБА_3 та ОСОБА_1 також є авансом, але вони не можуть бути стягнуті з відповідача ОСОБА_2 , оскільки передача цих коштів, саме їй нічим не підтверджена.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1. ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із чч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно положень ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Оскільки попередній договір та договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , який за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що передана позивачем відповідачу ОСОБА_2 грошова сума у розмірі 6000 (шість) тисяч - є авансом, який підлягає поверненню позивачу ОСОБА_1 .

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кошти, які передавалися по розпискам ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не можуть бути стягнуті з відповідача ОСОБА_2 , оскільки отримання цих коштів ОСОБА_2 , після передачі їх ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не підтверджено належними та допустимими доказами, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволені позовних вимог у цій частині.

Що стосується заяви відповідача про застосування строку позовної давності, то слід зазначити наступне.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), перебіг якої відповідно до частини першої статті 261 цього ж Кодексу починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, перебіг позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач ОСОБА_2 у своїй заяві зазначала, що строк позовної давності щодо стягнення коштів розпочався для позивача з 30.09.2013 року, оскільки саме в цю дату повинен був відбутися повний розрахунок ОСОБА_1 за квартиру.

Між тим, розписці від 05.04.2013 року, яка написана ОСОБА_1 зазначено, що вона зобов`язується виплатити суму, що залишилася - 14000 (чотирнадцять) тисяч доларів за квартиру - АДРЕСА_2 до 30 вересня 2013 року, а відповідно до розписок від 09 липня 2014 року, 20 серпня 2014 року ОСОБА_1 продовжувала віддавати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кошти в рахунок оплати квартири, що свідчить, що між ними продовжувала існувати домовленість про купівлю ОСОБА_1 в майбутньому цієї квартири.

Таким чином, матеріали справи не містять належних доказів в підтвердження того, що сторонами була досягнута домовленість щодо укладення договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 в певний строк, і що цей строк сторонами було погоджено, у зв`язку чим заява про застосування строку позовної давності є безпідставною.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника адвоката Корнієнко Максима Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 грудня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 24 лютого 2021 року

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков