Справа № 487/8716/19
Провадження № 2/487/167/21
РІШЕННЯ

Іменем України

26.01.2021 року Заводський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Кузьменко В.В., за участю секретаря судового засідання Рафальської Т.В., представника відповідача Качаун А.О., представника третьої особи Гаврилова Г.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Полтавської області, Управління Служби безпеки України в Полтавській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головний сервісний центр МВС про скасування арешту майна,

В С Т А Н О В И В:

28.11.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області, Прокуратура Полтавської області, Управління Служби безпеки України в Полтавській області,третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головний сервісний центр МВС, в якій просив скасувати арешт (обмеження щодо заборони відчуження) транспортного засобу Mercedes-benz 320 ( НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який було накладено на підставі листа прокуратури Полтавської області від 24.02.2007 року № 17-2468-06.

Ухвалою суду від 03.12.2021 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 16.03.2021 року здійснити перехід з розгляду в порядку прощеного провадження на розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 28.09.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Залучено Регіональний сервісний центр МВС в Миколаївській області в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору.

03.12.2020 року ухвалою суду замінено третю особу з "Регіональний сервісний центр МВС в Миколаївській області" на "Головний сервісний центр МВС" в особі регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області.

В обґрунтування позову зазначила, що він є власником транспортного засобу Мегсеdеs-bеnz 320, реєстраційний номер НОМЕР_2 . За інформацією Регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області на автомобіль було накладено обмеження щодо заборони відчуження на підставі листа прокуратури Полтавської області від 24.02.2007 № 17-2468-06. ОСОБА_1 звертався до прокуратури Полтавської області щодо зняття заборони відчуження з вищевказаного транспортного засобу. Листом прокуратури Полтавської області від 22 лютого 2017 року № 17/2- 2468-06 йому було повідомлено, що матеріали кримінальної справи №06560017, у тому числі щодо накладання арешту на його транспортний засіб, виділені, та листом від 18.06.2007 за № 17-24-06, направлені до УСБУ в Полтавській області для приєднання до кримінальної справи №294, яка перебувала в провадженні СВ УСБУ. Для вирішення питання щодо зняття заборони відчуження з вказаного транспортного засобу позивачу було рекомендовано звернутися до УСБУ в Полтавській області. Листом № 66/6Р-262/12 від 10.05.2019 Управління Служби безпеки України в Полтавській області його повідомлено, що кримінальна справа, в рамках розслідування якої, прокуратурою Полтавської області було накладено арешт на мій транспортний засіб, направлена з обвинувальним вироком до Ленінського районного суду м. Полтави, яким було винесено обвинувальний вирок. Він звертався з відповідним клопотанням до Ленінського районного суду м. Полтави (справа № 553/1287/19). Згідно з ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 06.06.2019 ОСОБА_1 повернуто його заяву для подання до належного суду, в провадженні якого перебувала дана кримінальна справа. В ухвалі зазначено, що кримінальна справа, в межах якої накладено арешт на транспортний засіб, до провадження суду не надходила. За усною інформацією працівників правоохоронних органів вищеозначена кримінальна справа могла розглядатися Октябрським районним судом міста Полтави. Він звертався з відповідним клопотанням до Октябрського районного суду м. Полтави. Згідно з ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 10.07.2019 у задоволенні клопотання позивачу відмовлено у зв`язку з тим, що облік кримінальних справ у 2006-2007 роках здійснювався за прізвищем, ім`ям, по батькові підсудного. Він повторно звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави з відповідним клопотанням. Згідно з ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 28.10.2019 у задоволені клопотання також було відмовлено у зв`язку з тим, що неможливо встановити чи перебувала кримінальна справа № 294 чи № 06560017 у провадженні суду. Позивач є власник вказаного транспортного засобу Мегсеdеs-bеnz 320, реєстраційний номер НОМЕР_2 , є добросовісним набувачем цього майна та не мав будь-якого відношення до кримінальних справ № 06560017 та № 294. В результаті ситуації, що склалася позивач опинився у замкнутому колі, без будь якої вини з моєї сторони, не має можливості реалізувати право власності на свій транспортний засіб, в зв`язку з чим ОСОБА_1 був змушений звернутись за захистом своїх порушених прав з позовною заявою до суду.

24.03.2020 року від представника відповідача Регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що РСЦ МВС є неналежний відповідач по справі так як не має будь-яких прав щодо накладення або зняття обмеження - заборона на відчуження MERCEDES- BENZ 320, номерний знак НОМЕР_2 , а є лише виконавцем заборони проведення реєстраційних дій за наявності такого запису в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, обумовленої з п.п.15, 41 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07.09.1998 року. Тобто, така вимога не має відношення до РСЦ МВС. Також вважають, що за наявності спору з РСЦ МВС, позивач мав би звертатися до суду в порядку передбаченому Кодексом адміністративного судочинства, оскільки згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Приписами п.1 ч.І ст.19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності. Вважають, що позивачем по справі для подачі позову до РСЦ МВС не вірно визначено цивільну юрисдикцію загального суду. У задоволенні позовних вимог просять відмовити у повному обсязі.

06.08.2020 року від представника відповідача, прокуратури Полтавської області, надійшли пояснення, де вони вважають, що позов ОСОБА_1 є безпідставним, оскільки питання скасування арешту майна накладеного у межах кримінального провадження не підлягає вирішенню за правилами ЦГІК України. Підставою заявлених ОСОБА_1 позовних вимог є накладення арешту на його транспортний засіб постановою старшого слідчого СВ прокуратури Полтавської області від 22.02.2007 у ході досудового розслідування кримінальної справи за № 06560017, на підставі ст.ст. 125, 126 КПК України (в ред. 1960 року). Разом із цим, з позовної заяви та доданих до неї документів не вбачається, що відносно транспортного засобу Mercedes-bens 320, реєстраційний номер НОМЕР_2 , приймалось рішення про закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування, а додані ОСОБА_1 до позову процесуальні ухвали суду свідчать про відсутність розгляду судом кримінальної справи відносно майна, на яке накладено арешт. Із наявних у прокуратури Полтавської області матеріалів вбачається, що згідно викладеної у листі Управління СБУ в Полтавській області від 06.05.2008 інформації, відділом Управління СБУ в Полтавській області розслідувалась кримінальна справа №294 порушена за фактом контрабандного ввезення на територію України транспортних засобів TOYOTA Land Cruiser, кузов № НОМЕР_3 та автомобіль LEXUS LX 470, кузов № НОМЕР_4 . Водночас, із доданого до позову листа Управління СБУ в Полтавській області від 10.05.2019 вбачається, що кримінальна справа №294, в рамках розслідування якої прокуратурою Полтавської області накладено арешт на спірне майно, слідчим відділом з обвинувальним висновком направлена до Ленінського районного суду міста Полтави, де за результатами її розгляду постановлено обвинувальний вирок. Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, вироком Ленінського районного суду міста Полтави від 01.03.2010, справа № 1-2/10, визнано винними та засуджено за ч. 1 ст. 201 та ч. 1 ст. 396 КК України ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Водночас, автомобілі TOYOTA Land Cruiser, кузов № НОМЕР_3 та автомобіль LEXUS LX 470, кузов № НОМЕР_4 , які є предметом контрабанди, та знаходяться на відповідальному зберіганні в режимно-секретному відділі Управління СБУ у Полтавській області - конфісковано та передано в дохід держави. Таким чином, Ленінським районним судом міста Полтави постановлено вирок за фактами незаконного ввезення на територію України автомобілів TOYOTA Land Cruiser, кузов № НОМЕР_3 та LEXUS LX 470, кузов № НОМЕР_4 . Водночас, із зазначеного вище листа Управління СБУ в Полтавській області від 06.05.2008 вбачається, що по іншим фактам незаконного ввезення автомобілів прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи, а також в порядку ст.ст. 112, 116 КПК України частину виділених старшим слідчим СВ прокуратури Полтавської області Литвином А.А. матеріалів направлено для проведення додаткової перевірки та прийняття відповідного рішення, передбаченого чинним кримінально-процесуальним законодавством начальнику ГУ МВС України у м. Києві. Таким чином, позивачем не надано доказів відносно того, що по факту незаконного ввезення транспортного засобу Мercedes - bens 320, реєстраційний номер НОМЕР_2 винесено постанову про закриття кримінального провадження. У разі якщо арешт на майно накладено в порядку, передбаченому КПК України, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право власності, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право оскаржити такі дії та звернутися до суду про скасування арешту лише в порядку кримінального судочинства. І такий порядок захисту прямо передбачений нормами КПК України та є ефективним. Разом з тим, чинним цивільно-процесуальним законом не передбачена можливість такого захисту в порядку цивільного судочинства. Враховуючи те, що арешт на спірне майно накладено постановою слідчого згідно КПК України і доказів того, що кримінальна справа закрита не надано, провадження у справі за 487/8716/19 підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку із непідсудністю справи цивільному судочинству.

В судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

У судове засідання представник відповідача УСБУ в Полтавській області не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просив справу слухати без його участі, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні представник відповідача, прокуратури Полтавської області, позовні вимоги не визнали, підтримали обставини викладені в у наданих до суду письмових поясненнях. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи в судовому засіданні підтримали наданий відзив на позовну заяву та просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспорного засобу ОСОБА_1 є власником транспортного засобу Мегсеdеs-bеnz 320, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

За інформацією Регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області на автомобіль було накладено обмеження щодо заборони відчуження на підставі листа прокуратури Полтавської області від 24.02.2007 № 17-2468-06.

ОСОБА_1 звертався до прокуратури Полтавської області щодо зняття заборони відчуження з вищевказаного транспортного засобу. Листом прокуратури Полтавської області від 22 лютого 2017 року № 17/2- 2468-06 йому було повідомлено, що матеріали кримінальної справи №06560017, у тому числі щодо накладання арешту на його транспортний засіб, виділені, та листом від 18.06.2007 за № 17-24-06, направлені до УСБУ в Полтавській області для приєднання до кримінальної справи №294, яка перебувала в провадженні СВ УСБУ. Для вирішення питання щодо зняття заборони відчуження з вказаного транспортного засобу позивачу було рекомендовано звернутися до УСБУ в Полтавській області.

Листом № 66/6Р-262/12 від 10.05.2019 Управління Служби безпеки України в Полтавській області ОСОБА_1 повідомлено, що кримінальна справа, в рамках розслідування якої, прокуратурою Полтавської області було накладено арешт на його транспортний засіб, направлена з обвинувальним вироком до Ленінського районного суду м. Полтави, яким було винесено обвинувальний вирок.

ОСОБА_1 звертався з відповідним клопотанням до Ленінського районного суду м. Полтави (справа № 553/1287/19). Згідно з ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 06.06.2019 ОСОБА_1 повернуто його заяву для подання до належного суду, в провадженні якого перебувала дана кримінальна справа. В ухвалі зазначено, що кримінальна справа, в межах якої накладено арешт на транспортний засіб, до провадження суду не надходила. За усною інформацією працівників правоохоронних органів вищеозначена кримінальна справа могла розглядатися Октябрським районним судом міста Полтави.

Також позивач звертався з відповідним клопотанням до Октябрського районного суду м. Полтави. Згідно з ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 10.07.2019 у задоволенні клопотання позивачу відмовлено у зв`язку з тим, що облік кримінальних справ у 2006-2007 роках здійснювався за прізвищем, ім`ям, по батькові підсудного. Він повторно звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави з відповідним клопотанням. Згідно з ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 28.10.2019 у задоволені клопотання також було відмовлено у зв`язку з тим, що неможливо встановити чи перебувала кримінальна справа № 294 чи № 06560017 у провадженні суду. Позивач є власник вказаного транспортного засобу Мегсеdеs-bеnz 320, реєстраційний номер НОМЕР_2 , є добросовісним набувачем цього майна та не мав будь-якого відношення до кримінальних справ № 06560017 та № 294.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вимог ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Зокрема, відповідно до ст.126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення завдань кримінального судочинства. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Арешт на транспортний засіб, який належить ОСОБА_1 було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію, до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту мого майна поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статгі 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або судом у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК України 1960 року не встановлював.

Як було зазначено вище, Ленінським судом м. Полтава встановлено, що кримінальна справа, в межах якої накладено арешт на транспортний засіб, що належить позивачу, до провадження суду не надходила, а Октябрським районним судом м. Полтава встановлено, що на даний час неможливо виявити чи перебувала кримінальна справа №294 чи № 06560017 у провадженні суду.

Отже, у зв`язку із неможливістю з`ясувати будь-яку інформацію по кримінальній справі, вбачається, що ця кримінальна справа фактично не існує, а арешт майна, що належить ОСОБА_1 є публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що грунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Відтак немає жодних підстав для висновку про те, що суд цивільної юрисдикції у справі за цим позовом не є судом, установленим законом.

Відповідну правову позицію сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 15.052019 року по справі № 372/2904/17-ц та Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13.

Також судом встановлено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна (додається) інформація щодо оспорюваного майна в реєстрі обтяжень відсутня.

Отже, арешт майна обмежує законні права позивача на реалізацію права власності на свій транспортний засіб.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи наявність арешту на транспортний засіб Mercedes-benz 320 ( НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ), який було накладено на підставі листа прокуратури Полтавської області від 24.02.2007 № 17-2468-06, неможливість скасування даного обтяження в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та наявності підстав для їх задоволення.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 259, 263, 264, 265, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ

Позов ОСОБА_1 до Прокуратури Полтавської області, Управління Служби безпеки України в Полтавській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головний сервісний центр МВС про скасування арешту майна - задовольнити.

Скасувати арешт (обмеження щодо заборони відчуження) транспортного засобу Mercedes-benz 320 (WDB2110261F647967, реєстраційний номер НОМЕР_2 ), який було накладено на підставі листа прокуратури Полтавської області від 24.02.2007 № 17-2468-06

Рішення суду може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно з п.п.15.5 п.15 ч.1 перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається учасниками справи до Миколаївського апеляційного суду через Заводський районний суд м. Миколаєва.

Суддя В.В.Кузьменко