ПОСТАНОВА

Іменем України

30 липня 2021 року м. Кропивницький

справа № 404/7621/20

провадження № 22-ц/4809/1067/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Карпенка О.Л., учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 квітня 2021 року у складі судді Мохонько В.В. і

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 13.11.2017 у розмірі 15 058,03 грн станом на 26.10.2020, а також судові витрати в розмірі 2 102 грн.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 звернулась до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 13.11.2017 та підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг (далі Договір).

Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані їй на ознайомлення в письмовій формі.

Відповідно до виявленого бажання ОСОБА_1 було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт.

Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримала кредитну картку та в подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 500 грн.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач зобов`язалась здійснювати погашення кредиту та процентів, внесенням коштів на кредитний рахунок у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу.

ОСОБА_1 в порушення умов кредитного договору та вимог законодавства, не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за Договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, відповідач, станом на 26.10.2020 має заборгованість в розмірі 15 058,03 грн, яка складається з:

-10 013,53 грн заборгованість за тілом кредита;

в т.ч.: 0,00 грн заборгованість за поточним тілом кредита;

-10 013,53 грн заборгованість за простроченим тілом кредита;

-0,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками;

-734,70 грн заборгованість за простроченими відсотками;

-4 309,80 грн заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625;

-0,00 грн нарахована пеня;

-0,00 грн нараховано комісії.

Відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх обов`язків і не погашає заборгованість за Договором, що є порушенням законних прав та інтересів АТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 квітня 2021 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме з наданими позивачем до справи Умовами та Правилами надання банківських послуг та Витягом з тарифів банку відповідач була ознайомлена і погодилась на їх умови, або ж, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили вказані умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та в зазначених в документах доданих банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Враховуючи те, що в укладеному між сторонами договорі відсутня домовленість щодо строків внесення та розміру щомісячних платежів, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відсутні підстави для стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту та, як наслідок, відсутні підстави для стягнення відсотків нарахованих згідно ст. 625 ЦК України на прострочений кредит.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 квітня 2021 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним, прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

До суду першої інстанції була надана копія заяви, в якій ОСОБА_1 особистим підписом засвідчила, що вона згодна, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, та зобов`язалась виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг і самостійно знайомитися з їх змінами на сайті банку.

На підставі вищевказаної анкети-заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено кредитний ліміт 3 500 грн.

Відповідач після отримання картки за умовами укладеного Договору здійснила дії, щодо проведення її активації, користувалась карткою, а також отримувала кредитні кошти з власної ініціативи та зверталась до банку з метою перевипуску картки, проте використані кредитні кошти банку не повернула.

Суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц, від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від 11 листопада 2020 року у справі № 205/4176/18 та, як наслідок, дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, звільнивши відповідача від відповідальності з формальних міркувань.

Псилаючись на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 20219 року, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в зазаначених справах різні обставини.

Зокрема в матеріалах справи наявні витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у редакції, що діяла на момент підписання анкети-заяви та копія наказу банку, яким затверджена вказана редакція, а відповідачем не спростовано факт ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Відтак, укладений між сторонами кредитний договір є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним.

Суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні тіла кредиту та відсотків, оскільки суми, які просив стягнути АТ КБ «ПриватБанк», належним чином обґрунтовані та підтверджені.

Крім того, якщо суд першої інстанції вважав, що умовами договору не встановлена конкретна відсоткова ставка, він не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за кредитом взагалі, адже в такому разі застосуванню підлягає ст. 1048 ЦК України, якою встановлено розмір процентів на рівні облікової ставки НБУ.

Також, обставини справи свідчать, що ОСОБА_1 прийняла і погодилась зі зміненими умовами кредитного договору та не спростувала жодними належними та допустимими доказами факт укладення Договору та ознайомлення з його умовами, а з матеріалів справи такі обставини не вбачаються.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки ціна позову становить 15 058 грн 03 коп, тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (станом на 01.01.2021 становить 227 000 грн), апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.11.2017 між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

На підтвердження наведеного, позивачем надано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Позивачем надано розрахунок, згідно якого заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 26.10.2020 становить 15 058,03 грн, яка складається з: 10 013,53 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 734,70 грн заборгованість за простроченими відсотками; 4 309,80 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦПК України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Як передбачено частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року вказала, що Анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору», оскільки вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Матеріалами справи підтверджується, що в анкеті-заяві № б/н від 13.11.2017 відсутня процентна ставка за користування кредитом (а. с. 14).

Також, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, на які посилається позивач в позовній заяві, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо збільшення кредитного ліміту, сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Отже відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотримано вимоги, передбачені ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та Витяз з Тарифів банку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтею 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» нарахованих прострочених відсотків за користування кредитом, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог.

Вказані обставини правильно встановлені судом першої інстанції під час вирішення питання щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» нарахованих прострочених відсотків за користування крелитом.

Суд першої інстанції, правильно вказав, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифи банку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

З огляду на кладене рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 734,70 грн прострочених відсотків підлягає залишенню без змін.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами, нарахованими згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що в укладеному між сторонами договорі відсутня домовленість щодо строків внесення та розміру щомісячних платежів, а тому відсутні підстави для стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту і, як наслідок, відсутні підстави для стягнення відсотків нарахованих згідно ст. 625 ЦК України на прострочений кредит.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на таке.

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 1-2 статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 3-4 статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, письмових та речових доказів, висновків експертів (стаття 76 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України).

На підтвердження обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги, позивачем було надано до суду першої інстанції письмові докази, зокрема:

1) анкету-заяву ОСОБА_1 від 13.11.2017 про її згоду на приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанк, яка містить підпис заявника та відмітку банку про її прийняття та опрацювання (а.с.14);

2) витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», в якому відсутній підпис ОСОБА_1 (а.с.15);

3) Умови та правили надання банківських послуг (16-).

4) розрахунок заборгованості за договором № б/н від 13.11.2017 ОСОБА_1 станом на 26.10.2020 (а.с. 9-11);

5) довідку про надані банком ОСОБА_2 кредитні картки (а.с.12);

6) довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (а.с. 13);

7) виписку за договором № б/н станом на 27.10.2020 на ім`я ОСОБА_1 (а. с.73-74).

З наданих позивачем доказів вбачається, що ОСОБА_1 висловила однозначне бажання скористатися запропонованими позивачем банківськими послугами, що слідує з підписаної нею анкети-заяви від 13.11.2017.

Крім того, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що надана позивачем виписка по рахунку, яка завірена працівником банку юрисконсультом Кіріченком В.М., відповідає вимогам вимогам первинного документу, а тому є належним та допустимим доказом.

З наданї банком виписки по рахунку вбачається, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вона неодноразово користувалася кредитними коштами, здійснюючи часткове погашення заборгованості.

Також, з наданої банком виписки по рахунку вбачається, що в період з 13.11.2017 по 01.03.2020 ОСОБА_1 було використано суму кредитних коштів в розмірі 6 899 грн 99 коп, а внесено коштів в рахунок погашення кредитної заборгованості в розмірі 1 783 грн 75 коп.

Виходчи з наведеного заборгованість ОСОБА_1 згідно кредитного договору № б/н від 13.11.2017 за тілом кредиту становить 5 116 грн 24 коп (6 899,99-1 783,75).

Зі змісту розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором, доданого до позовної заяви, вбачається, що внесені відповідачем в період часу з 13.11.2017 по 01.03.2020 грошові кошти зараховані банком, не лише на погашення заборгованості за тілом кредиту, а також і на погашеня заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитом.

Такі обставини свідчать, що банком на підтвердження розміру заборгованості надано неналежні розрахунки, які ґрунтуються на не підписаних відповідачем Умовах та правилах надання банківських послуг та виходять за межі укладеної між банком на відповідачем письмової домовленості, а тому вказані розрахунки не можуть бути взяті до уваги судом.

З урахуванням викладеного та аналізуючи надані позивачем письмові докази, суд приходить до висновку, що наданими позивачем анкетою-заявою від 13.11.2017, довідкою про надані банком ОСОБА_1 кредитні картки, довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 в сукупності з випискою по рахунку за договором на ім`я ОСОБА_1 підтверджується факт отримання відповідачем кредитних коштів, здійснення нею витратних операцій за рахунок коштів банку, а також часткову сплату заборгованості.

Та обставина, що ОСОБА_1 отримала кредитні кошти та користувалася ними, останньою не спростовано та не надано суду належних та допустимих доказів, що вона повністю повернула кредитні кошти позивачу.

Крім того, той факт, що позивач не надав достовірних та достатніх доказів погодження відповідачем запропонованих йому банком Тарифів банку на обслуговування карток типу «Універсальна» й Умов та Правил надання банківських послуг не дає достатньою підставою для висновку про повну безпідставність пред`явленого позову.

Помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не наведено чітких, однозначних та зрозумілих норм закону, на підставі яких ним було пред`явлено вимогу про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Зазвичай під боргом розуміють зобов`язання, за яким одна сторона (боржник) повинна виконати на користь іншої сторони (кредитора) або третьої особи (вигодонабувача). Це може бути передача певного товару, переказ певної суми грошових коштів тощо.

Зміст зобов`язання позичальника за договором позики або кредиту є повернення отриманих від позикодавця або кредитодавця грошових коштів та в сплаті процентів, якщо такий обов`язок передбачених умовами договору.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то зобов`язання, яка не виконане у встановлений строк, вважається простроченим (прострочена заборгованість). В інакшому випадку це поточна (строкова) заборгованість.

Отже, прострочений кредит («прострочене «тіло» кредиту термін, який використовує позивач) це заборгованість, яка не погашена в термін (строк), встановлений кредитним договором

Хоча укладений між сторонами договір від 13.11.2017 у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту, це не спростовує той факт, що не повернута відповідачем банку сума коштів розмірі 5 116 грн 24 коп є заборгованістю і відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України позивач має право в будь-який час вимагати її повернення.

Такою вимогою, зокрема, є пред`явлення позову банком у цій справі.

Суд першої інстанції у своєму рішенні не навів достатніх аргументів відхилення доказів, які надав позивач і які підтверджують надання банком коштів відповідачу та їх використання останнім.

Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернула, позовні вимоги про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 5 116 грн 24 коп підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звертаючись до суду з пвимогою про стягнення 4 309,80 грн заборгованості за процентами, нарахованим на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, позивач порядок їх нарахування (починаючи із 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта) та розмір (86,4 % для картки «Універсальна», 84 % для картки «Універсальна голд») обґрунтував посиланням на положення пункту 2.1.1.2.12 Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в редакції від 01 березня 2019 року, які не можна вважати складовою кредитного договору, укладеного між сторонами.

У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на відсутність в анкеті-заяві строку кредитування (строку повернення ОСОБА_1 кредиту) та ненадання суду доказів пред`явлення Банком в порядку статті 530 ЦК України відповідної вимоги щодо виконання позичальником обов`язку із повернення кредиту до подання цього позову, відсутні підстави для покладення на відповідача відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми за визначений банком у позові період.

Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 161/5267/20 (провадження № 61-14015св20).

За таких обставин, в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за процентами від простроченої суми нарахованих згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України необхідно відмовити з підстав відсутності в договорі строку кредитування та відсутності доказів пред`явлення Банком в порядку статті 530 ЦК України відповідної вимоги.

Суд не може взяти до уваги посилання апеляційної скарги на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц, від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від 11 листопада 2020 року у справі № 205/4176/18, оскільки наведені постанови Верховного Суду є судовими рішеннями у конкретних справах з відмінними фактичними обставинами та є результатом перегляду судових рішень за певними доводами касаційних скарг.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в матеріалах справи наявні витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в редакції, що діяла на момент підписання анкети-заяви та копія наказу банку, яким затверджена вказана редакція, не підтверджені належними та допустимими доказами

Безпідставними є посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції мав застосувати ст. 1048 ЦК України, якою встановлено розмір процентів на рівні облікової ставки НБУ, оскільки, виходячи з норм ЦК України, відсотки за користування кредитом поділяються на договірні та ті, що встановлені законом, а оскільки позивач просив стягнути прострочені відсотки, розмір і прорядок сплати який передбачений Умовами та Правилами надання банківських послуг, суд першої інстанції діяв в межах доводів та вимог позовних вимог.

Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту та стягнення процентів, нарахованих згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 5 116 грн 24 коп та відмову в задоволенні вимог про стягнення процентів, нарахованих згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України з інших підстав.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги та частковим задоволенням позову щодо стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 5 116,24 грн - що становить 33,98 % від суми позову, з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь АТ КБ «ПриватБанк» документально підтверджені судові витрати сплачені банком при поданні позову та апеляційної скарги (2 102 грн + 3 153 грн), у розмірі задоволеної частини, що становить 1 785,65 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 квітня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягення заборгованості за простроченим тілом кредиту та стягнення процентів, нарахованих згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення цих вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () 5 116 (п`ять тисяч сто шістнадцять) грн 24 коп заборгованості за простроченим тілом кредита за кредитним договором № б/н від 13.11.2017.

В задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами від простроченої суми, нарахованих згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, відмовити.

В частині розподілу судових витрат рішення суду змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () 1 785 (одна тисяча сімсот вісімдесят п`ять) грн 65 коп судового збору.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді С.М. Єгорова

О. Л. Карпенко