Красноокнянський районний суд Одеської області
Справа № 506/441/21
Провадження № 4-с/506/1/21
У Х В А Л А

про відмову в задоволенні скарги на дії (рішення) державного виконавця

26.07.2021 року с.м.т. Окни

Красноокнянський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Чеботаренко О.Л.

за участю секретарів судового засідання Паламарчук М.О., Гушкана Є.Г.

державного виконавця Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного МУМЮ (м.Одеса) Дорогова О.Б.

скаржника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с.м.т. Окни

скаргу ОСОБА_1 на дії (рішення) державного виконавця Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Дорогова Олексія Борисовича,

В С Т А Н О В И В :

25.06.2021 року до суду надійшла скарга ОСОБА_1 на дії державного виконавця Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).

Ухвалою від 30.06.2021 року скаргу було залишено без руху у зв`язку із невідповідністю вимогам ст.ст. 175, 449 ЦПК України.

06.07.2021 року скаржником усунуто недоліки скарги та подано до суду уточнену скаргу.

Скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що 19 березня 2021 року він звернувся до Окнянської селищної ради Одеської області із заявою щодо реєстрації місця проживання його дітей у житловому будинку, який належить йому на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу. Однак цього ж дня отримав відмову у вчиненні дій щодо їх реєстрації, оскільки до ради надійшла вимога державного виконавця Подільського МВДВС Південного МУМЮ (м.Одеса) Дорогова О.Б. від 03.03.2021 року щодо заборони будь-яких дій щодо реєстрації осіб (у тому числі у неповнолітніх дітей) у домоволодінні по АДРЕСА_1 , що належить йому на праві приватної власності. Як стверджує скаржник, він неодноразово звертався (вперше після отримання вищезазначених документів) до державного виконавця ВДВС Дорогова О.Б. з проханням роз`яснити йому, на якій підставі ним було винесено вищезазначену вимогу заборони будь-яких дій щодо реєстрації осіб у його домоволодінні, однак отримував щоразу відмовки, тому 12 травня 2021 року він надіслав листа до заступника начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного МУМЮ (м.Одеса), у якому просив вжити усіх необхідних заходів щодо відкликання/анулювання вищезазначеної вимоги. 12.06.2021 року він отримав відповідь від Управління, в якій було зазначено, що державним виконавцем вжито заходи примусового виконання рішення, визначені ЗУ «Про виконавче провадження», а саме виконання виконавчого листа №2/1517/108/12, виданого 10.04.2012 року Красноокнянським районним судом Одеської області про стягнення з скаржника на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей. Після отримання листа Управління він повторно перечитав норму закону, на яку посилається державний виконавець, а також ряд інших нормативно-правових актів, які регулюють діяльність державного виконавця, порядок державної реєстрації місця проживання особи та її дітей, а також вимоги щодо виконання рішення суду зі стягнення аліментів. Як стверджує заявник, у жодному з цих документів він не знайшов ані слова відносно права державного виконавця щодо винесення вимоги стосовно заборони реєстрації осіб у житловому будинку, що належить боржнику, у тому числі зі сплати аліментів, у зв`язку із чим він впевнився, що його права порушені. Крім того, на таку думку його наштовхнуло те, що у відповіді Управління не зазначено жодного законодавчо підкріпленого аргументу щодо законності вимоги виконавця. Скаржник у скарзі зазначає, що ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачений вичерпний перелік дій, які має право вчинити державний виконавець з метою стягнення аліментів, однак не зазначено жодного слова щодо права державного виконавця стосовно внесення останнім вимоги щодо заборони реєстрації місця проживання у житловому будинку божника, у тому числі його дітей. Також ОСОБА_1 у скарзі зазначив, що він не заперечує проти стягнення з нього аліментів та боргу з їх сплати, але вважає незаконною вимогу державного виконавця, якою державний виконавець порушив його охоронюване законом право власності, що виявилося у неможливості реєстрації місця проживання його неповнолітніх дітей у житловому будинку, який належить йому на праві приватної власності. У зв`язку із вищезазначеним, ОСОБА_3 просив суд визнати незаконною та скасувати вимогу державного виконавця щодо заборони будь-яких дій щодо реєстрації осіб (в тому числі неповнолітніх дітей) у домоволодінні, яке належить йому та розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, скаржник просив суд поновити строк для оскарження вимоги державного виконавця, обґрунтовуючи тим, що ним з поважної причини був пропущений строк для оскарження дій державного виконавця, адже з моменту її отримання і до моменту звернення до суду він всіма можливим способами намагався вирішити дане питання у позасудовому порядку. Крім того, до моменту отримання відповіді з Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області, ознайомлення із ним та повторного прочитання норми закону, на яку посилається державний виконавець, він не був впевнений чи дійсно його права є порушеними і іншого шляху, як судового вирішення даного питання, не існує.

Ухвалою суду від 07.07.2021 року скарга прийнята до розгляду.

Скаржник ОСОБА_1 у судовому засіданні суду повідомив, що він звернувся до Окнянської селищної ради Одеської області, щоб прописати своїх дітей у будинку АДРЕСА_2 , який належить йому на праві приватної власності, однак через три дні йому відмовили, повідомивши, що надійшов документ від ДВС про заборону будь-яких дій щодо реєстрації осіб (у тому числі, і неповнолітніх дітей) у його домоволодінні. Він написав письмову заяву, після чого йому надали відповідну відповідь та заборону державного виконавця. Після цього він написав скаргу на дії державного виконавця до начальника УЗПВР та 12.05.2021 року йому надійшла відповідь, в подальшому він звернувся до суду зі даною скаргою. ОСОБА_1 суду повідомив, що він є боржником по сплаті аліментів, сума заборгованості становила 91821,34 грн., він не сплачував аліментів з 2016 року. На даний час він сплачує аліменти, які, із врахуванням заборгованості, вираховують із заробітної плати у розмірі 70%. Зараз заборгованість по аліментам становить близько 70 тисяч гривень. Про заборону реєстрації дітей він не знав та дізнався, лише коли звернувся до селищної ради. Він не заперечує проти арешту будинку, заборони пересування транспортом, заборони виїзду за кордон, однак вищезазначена вимога державного виконавця про заборону на будь-які дії щодо реєстрації будь-яких осіб (у тому числі, неповнолітніх дітей) у домоволодінні, яке йому належить, обмежує його права як власника будинку. Його колишня дружина ОСОБА_2 та діти від першого шлюбу - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані та проживають у будинку АДРЕСА_2 . За вищезазначеною адресою він також прописаний, але не проживає, а проживає із теперішньою дружиною по АДРЕСА_3 . Його діти від другого шлюбу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_3 та саме їх він хотів зареєструвати за адресою: АДРЕСА_2 .

У судовому засіданні державним виконавцем Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного МУМЮ (м.Одеса) Дороговим О.Б. було подано заяву, в якій він просив суд відмовити ОСОБА_1 в поновленні пропущеного строку на оскарження вимоги державного виконавця №8243/35-32 від 03.03.2021 року посилаючись на ч.3 ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки скаржником пропущено строки оскарження вимоги державного виконавця, а наведені обставини щодо поновлення строку є необґрунтованими та неповажними, так як ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено звернення боржника зі скаргою на дії державного виконавця лише до суду, а не до Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області.

Крім того, представник Подільського ВДВС вважав, що скарга ОСОБА_1 по суті є необґрунтованою, так як у ОСОБА_1 утворилась заборгованість у зв`язку із несплатою ним за виконавчим листом аліментів про стягнення із нього аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Останній не сплачував аліменти більше 3 років, тому на нього було накладено штраф та у зв`язку із посиленням відповідальності було складеного протокол про адміністративну відповідальність за несплату аліментів. Під час розгляду судом справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та після розгляду справи останній обіцяв домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , передати дітям від першого шлюбу в рахунок погашення боргу, однак це були лише формальні розмови. На думку державного виконавця, на даний час ОСОБА_1 вживає заходи не для усунення заборгованості, а навпаки, для перешкоди виконання рішення суду про стягнення аліментів, а як наслідок - і несплати погашення заборгованості, але він, як державний виконавець, має вжити усіх заходів для виконання рішення суду і вимога державного виконавця на заборону на будь-які дії є одним із видів документів, які видає державний виконавець та відноситься до заходів примусового характеру. Ч.5 ст.10 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець, крім передбачених заходів примусового виконання може здійснювати і інші заходи примусового характеру. Тому, з метою забезпечення виконання рішення суду за виконавчим листом про стягнення із скаржника аліментів та заборгованості по несплаті аліментів, він виніс вимогу про заборону на будь-які дії щодо реєстрації будь-яких осіб (у тому числі і неповнолітніх) у домоволодінні, яке належить скаржнику. Також на даний час на вищезазначений будинок ОСОБА_1 накладено арешт. Водночас, державним виконавцем було зазначено, що якщо здійснити реєстрацію дітей, то у подальшому здійснити реалізацію цього майна в рахунок погашення боргу буде неможливо, оскільки Орган опіки та піклування не дасть згоди на реалізацію будинку. І саме тому, з метою виконання рішення суду, ним була винесена вимога заборони вчиняти будь-які дії щодо реєстрації будь-яких осіб (у тому числі неповнолітніх) у вищезазначеному будинку, а в подальшому був накладений і арешт на дане домоволодіння боржника. У зв`язку із вищезазначеним, державний виконавець вважає свої дії правомірними, а дії ОСОБА_1 вважає такими, що направлені для уникнення ним сплати заборгованості по аліментам за судовим рішенням та неможливості виконавчою службою своєчасно виконати рішення суду.

Заслухавши скаржника ОСОБА_1 та державного виконавця Подільського МВДВС Південного МУМЮ (м.Одеса) та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

В провадженні Подільського МВДВС Південного МУМЮ (м.Одеса) з 18.11.2015 року перебуває виконавче провадження №49364910 з примусового виконання виконавчого листа №2/1517/108/12 виданого 10.04.2012 року Красноокнянським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та доньки - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця починаючи з 02.03.2012 року.

05.02.2019 року ОСОБА_1 до відділу ДВС було подано пояснювальну від 04.02.2019 року, про те що останній зобов`язується переоформити будинок на користь дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 /а.с.32/.

Відповідно до постанови Котовського міськрайонного суду Одеської області від 05.03.2019 року, на той час Подільським МВ ДВС ГТУЮ в Одеській області 04.02.2019 року було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 у зв`язку із невиконанням останнім зобов`язань по сплаті аліментів, внаслідок чого станом на 01.02.2019 року у нього була заборгованість по аліментам у сумі 44305,09 грн. Крім того, як вбачається із постанови ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснював, що у зв`язку із відсутністю постійної роботи не може сплачувати аліменти на утримання дітей та що на даний час збирає необхідні документи для переоформлення свого будинку на дітей в рахунок погашення заборгованості по аліментам /а.с.26/.

03.03.2021 року заступником начальника Подільського МВДВС Південного МУМЮ (м.Одеса) Дороговим О.Б. було видано вимогу №8243/35-32 у виконавчому провадженні №49364910 від 18.11.2015 року з примусового виконання виконавчого листа №2/1517/108/12 виданого 10.04.2012 року Красноокнянським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів, про заборону будь-яких дій щодо реєстрації будь-яких осіб (у тому числі неповнолітніх дітей) у домоволодінні, що належить ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . З даної вимоги вбачається, що вона видана державним виконавцем з метою неупереджено, своєчасного і в повному обсязі виконання рішення та у зв`язку із наявністю заборгованості щодо сплати аліментів в розмірі 91821,34 грн. /а.с.11/.

Як вбачається із відповіді Окнянської селищної ради Одеської області від 19.03.2021 року №02-215/651, наданої на заяву ОСОБА_1 від 19.03.2021 року, за результатами розгляду заяви останнього, селищна рада повідомила, що вчинити дії щодо реєстрації неповнолітніх дітей ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 у Окнянської селищної ради немає законних підстав, так як у відповідності до вимоги державного виконавця від 03.03.2021 року у зв`язку із заборгованістю щодо сплати аліментів заборонено будь-які дії щодо реєстрації будь-яких осіб (у тому числі неповнолітніх) у домоволодінні що належить ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 /а.с 10/.

Як стверджував скаржник у судовому засіданні, про вищезазначену відповідь Окнянської селищної ради Одеської області та наявність вимоги державного виконавця про заборону на будь-які дії щодо реєстрації будь-яких осіб (у тому числі і неповнолітніх дітей) він дізнався через три дні після звернення до Окнянської селищної ради та отримав вищезазначені документи (відповідь селищної ради та вимогу державного виконавця), тобто 22.03.2021 року.

При цьому, ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеною скаргою 25 червня 2021 року.

Таким чином, ОСОБА_1 пропущено строк для звернення зі скаргою до суду, передбачений п.а) ч.1 ст. 449 ЦПК України.

Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У відповідності до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до п.а) ч.1 ст. 449 ЦПК України скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути подано у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.449 ЦПК України, пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Разом із тим, згідно роз`яснень, які містяться в п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 6, відповідно до статті 385 ЦПК скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк, а при оскарженні постанови про відкладення провадження виконавчих дій - у триденний строк, які обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Також суди повинні враховувати, що коли в законі встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення заявника зі скаргою до суду (наприклад, стаття 26 - оскарження постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження, стаття 58 - оскарження оцінки майна, визначеної за результатами рецензування звіту про оцінку майна (Закону про виконавче провадження), їх перебіг має визначатися за цими нормами, а не за нормами статті 385 ЦПК. Такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

Виходячи з принципу змагальності в цивільному процесі, прав та обов`язків сторін у справі, визначених Цивільним процесуальним кодексом України, суд виключно з ініціативи та в межах доводів сторін може поновити строк звернення до суду за обґрунтованим їх зверненням.

Тому у разі пропущення строку звернення до суду належить обґрунтувати поважність причин пропущення такого строку. Зазвичай це обставини, що не залежать від волі такої особи.

Норми цивільного процесуального законодавства не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі підстави визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

При цьому поважними причинами пропущення строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод право на справедливий суд передбачає і доступ до правосуддя і, зокрема гарантується тим, що суд має бути не заформалізованим, що знайшло своє відображення у рішеннях ЄСПЛ «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі» (Podbielski and PPU Polpure v. Poland) від 26 липня 2005 року, заява № 39199/98, п. 62), «Воловік проти України» від 6 грудня 2007 року, заява № 15123/03.

У Рішенні в справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03 ЄСПЛ зазначено: «Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21 лютого 1975 року, Серія А № 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі Guerin v. France від 29 липня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998-V, p. 1867, § 37). 23. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (рішення у справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain від 28 жовтня 1998 року).

В постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі №755/8494/16-ц вказано про те, що відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі "ОСОБА_11 проти України" (974_256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява № 3236/03).

В постанові Великої палати Верховного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 320/7888/16-ц вказано, що стосується дотримання процесуальних строків, то, слід вважати, що сторони повинні таких дотримуватись та пропуск таких, за загальним правилом, призводить до втрати права особою на вчинення певної процесуальної дії у даному випадку на подання скарги.

Що стосується твердження скаржника, що ним був пропущений строк для звернення із даною скаргою до суду з поважної причини, оскільки з моменту отримання вимоги і до моменту звернення до суду він не бездіяв, а всіма можливим способами намагався вирішити дане питання у позасудовому порядку, в тому числі звертався до Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного МУМЮ (м.Одеса), то суд зазначає, що чинним законодавством не передбачено досудового порядку вирішення скарг на дії (рішення) державного виконавця та не передбачено звернення боржника зі скаргою на дії державного виконавця до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець чи до керівника вищого органу державної виконавчої служби.

Так, відповідно до ч.1 ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Частиною 3 ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Таким чином, суд не приймає до уваги доводи скаржника про поважність пропущення ним строку звернення із вищезазначеною скаргою, у зв`язку із позасудовим вирішенням даного питання.

Також суд не приймає доводи скаржника про те, що він неодноразово звертався (вперше після отримання відповіді селищної ради та вимоги державного виконавця) до державного виконавця ВДВС Дорогова О.Б. з проханням роз`яснити йому ,на якій підставі ним було винесено вищезазначену вимогу заборони будь-яких дій щодо реєстрації осіб у його домоволодінні, однак отримував щоразу відмовки, оскільки доказів вищезазначеного до суду не надано.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Згідно прецедентної практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішеннях ЄСПЛ, постановлених за результатами розгляду справ «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року, зазначено, що право на суд не є абсолютним; воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує врегулювання з боку держави.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» судом було наголошено на тому, що безпідставне поновлення процесуальних строків судом є протиправним, порушує принцип юридичної визначеності та право на справедливий суд (ст.6 Конвенції ООН «Про захист прав людини та основоположних свобод»).

Згідно ст.126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно ст.ст.81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У зв`язку із вищезазначеним, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання скаржника про поновлення строку на оскарження вимоги державного виконавця Подільського МВДВС Південного МУМЮ (м.Одеса) Дорогова О.Б. №8243/35-32 від 03.03.2021 року, щодо заборони будь-яких дій щодо реєстрації осіб ( утому числі неповнолітніх дітей) у домоволодінні по АДРЕСА_2 , оскільки причини пропуску наведені скаржником суд вважає та визнає неповажними.

Крім того, під час розгляду справи судом було встановлене наступне.

ОСОБА_1 суду було повідомлено, що йому на праві приватної власності належить домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , що також підтверджується договором купівлі-продажу від 20.03.2006 року, №342, серія ВСР №053840 укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 посвідченого приватним нотаріусом Красноокнянського нотаріального округу Одеської області Бушуєвою І.І., витягом з Державного реєстру правочинів та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10148626 від 21.03.2006 року /а.с. 14 15, 16/.

В процесі виконання рішення про стягнення аліментів у ОСОБА_1 утворилася заборгованість щодо сплати аліментів на дітей у сумі 91821,34 грн., що було підтверджено самим скаржником у скарзі та у судових засіданнях, а також державним виконавцем.

Крім того, про заборгованість ОСОБА_1 зазначено і у відповіді на заяву останнього Управлінням забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного МУМЮ (м.Одеса), відповідно до якої заборгованість ОСОБА_1 станом на 01.06.2021 року зі сплати аліментів за виконавчим провадженням становить 79706,91 грн. /а.с.13/.

18.03.2021 року державним виконавцем Подільського МВДВС Південного МУМЮ (м.Одеса) у виконавчому провадженні №49364910 було винесено постанову про арешт майна (на все рухоме та на все нерухоме майно) ОСОБА_1 /а.с. 29, 30, 31/.

На даний час ОСОБА_1 працює та із його заробітної плати стягуються аліменти /а.с.38/.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем Подільського МРВДВС вживаються необхідні заходи, передбачені ЗУ «Про виконавче провадження» з метою примусового виконання виконавчого листа №2/1517/108/12 виданого 10.04.2012 року Красноокнянським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей.

У судовому засіданні скаржником ОСОБА_1 суду було повідомлено, що в будинку, який йому належить на праві приватної власності за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані та проживають його колишня дружина ОСОБА_2 та діти від першого шлюбу - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Крім того, за цією ж адресою також зареєстрований і він, однак не проживає, а проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с.17, 18, 19/.

Відповідно до витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: АДРЕСА_3 та будинкової книги №77 для прописки (реєстрації) громадян ,які проживають у будинку АДРЕСА_3 , за вищезазначеною адресою зареєстровані: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с. 41, 42-44/.

Як пояснив скаржник ОСОБА_1 , він звертався до Окнянської селищної ради Одеської області із заявою для перереєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Водночас, з яких мотивів він бажає змінити місце реєстрації своїх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , обґрунтувати суду не зміг.

При цьому, як вбачається із документів, наданих до суду скаржником, виданих Окнянською селищною радою Одеської області, та із пояснень скаржника ОСОБА_1 , діти ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 мають місце реєстрації та проживають разом з батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_11 .

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей.

Ч.1 ст.2 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні.

Відповідно до вимог статей 7,155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 Сімейного кодексу України). Відповідно до положень частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування) (абзац п`ятнадцятий пункту 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207 (далі - Правила).

Відповідно до п.7 Правил реєстрації місця проживання, реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою.

Таким чином, враховуючи, що діти ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо реєстрації яких скаржник ОСОБА_1 звертався до Окнянської селищної ради Одеської області, на даний час зареєстровані у будинку за адресою АДРЕСА_3 . При цьому за даною адресою зареєстрована та проживає матір дітей та фактично проживає боржник.

Тобто винесення державним виконавцем вимоги про заборону будь-яких дій щодо реєстрації будь-яких осіб (у тому числі неповнолітніх дітей) у домоволодінні, що належить ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , не порушує права дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на реєстрацію їх місця проживання, оскільки діти на даний час зареєстровані та зареєстровані за місцем проживання батьків.

При цьому, слід зауважити, що положення пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначає одну з основних засад судочинства обов`язковість рішень суду.

Статтею 129-1 Конституції України проголошено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно із положеннями статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ.50), яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень статей 3, 15 ЦК України, статей 1, 3, 4 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів, у тому числі шляхом виконання рішень суду.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України в абзаці одинадцятому підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011, посилаючись на позицію Європейського суду з прав людини, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права (абзац 2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012, абзац 3 п.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 року).

У пункті 1 постанови №6 Пленуму ВССУ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року , Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначав, що відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Крім того, відповідно до положень ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (частина перша статті 5 Закону України "Про виконавче провадження").

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист, яка охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

За приписом статті 2 ЗУ «Про виконавче провадження» засадами виконавчого провадження є верховенство права; обов`язковість виконання рішень; законність; диспозитивність; справедливість; неупередженість та об`єктивність; гласність та відкритість виконавчого провадження; розумність строків виконавчого провадження; співмірність заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Стаття 10 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачає, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Таким чином, визначені заходи примусового виконання рішень не є вичерпними.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються ЗУ "Про виконавче провадження".

Згідно ст.13 ЗУ «Про виконавче провадження», під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Стаття 18 ЗУ «Про виконавче провадження», зобов`язує виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом.

Ними можуть бути також інші заходи в залежності від застосованих у рішенні заходів захисту цивільних прав, передбачених Цивільним кодексом України, іншими законами України.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до ч.6 ст.48 ЗУ «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей.

Ч.1 ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Судом встановлено, що державним виконавцем Подільського МВДВС Південного МУМЮ (м.Одеса) вживалися необхідні заходи, не заборонені законом щодо примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника (скаржника) аліментів на утримання дітей, у тому числі було видано вимогу про заборону будь-яких дій щодо реєстрації будь-яких осіб (у тому числі неповнолітніх дітей) у домоволодінні, що належить скаржнику, оскільки реєстрація неповнолітніх дітей могла б бути перешкодою у виконанні рішення суду. При цьому, вищезазначена вимога державного виконавця не обмежує і не порушує права дітей скаржника ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яких він мав намір зареєструвати у будинку, щодо якого державним виконавцем була винесена вимога, оскільки діти на даний час зареєстровані за місцем проживання батьків. При цьому вжиття державним виконавцем заходів щодо примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів, сприяє забезпеченню права стягувача у виконавчому провадженні на судовий захист цивільних прав і інтересів шляхом виконання рішення суду, відповідає меті стадії виконавчого провадження та правам дітей, щодо утримання яких видано виконавчого листа про стягнення аліментів із ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.449-451 ЦПК України, ЗУ «Про виконавче провадження», суд

П О С Т А Н ОВ И В :

В задоволенні скарги ОСОБА_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) на дії (рішення) державного виконавця Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Дорогова Олексія Борисовича (місцезнаходження: проспект Шевченка, буд.16, м.Подільськ Одеської області, ) - відмовити.

Відповідно до п.п.15.5) п.1 Перехідних положень ЦПК України, на ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Одеського апеляційного суду через Красноокнянський районний суд або безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом 15 днів з дня складання повного судового рішення.

Повну ухвалу суду складено 30.07.2021 року.

Суддя О. Л. Чеботаренко