Справа № 466/4078/20 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/811/2938/20 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про захист честі та гідності, відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом.

В обґрунтування вимог зазначив,що в ефірі програми « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на телеканалі HTA 18.11.2019, народний депутат України ОСОБА_4 дозволила собі низку образливих висловлювань в брутальній та принизливій формі на адресу мешканців Донецької та Луганської областей. Також відповідач висловила свою думку, в який спосіб держава повинна поступати з цими людьми. В контексті виступу, відповідач висловлювала такі фрази, як: «по тюрмах розіпхати», «освіти не дати, роботи не дати», «кордони відкриті - гибанули швиденько і поїхали», «тут взагалі навіть не йдеться про те, щоб їх слухати, йдеться про те, щоб поставити їх на місце, і запропонувати вибір: не подобається моя(?!) культура, не подобається мій(?!) герой - ти мені не подобаєшся. Просто кордон відкритий і пішов…», «…нам не треба до них пристосовуватися, нам треба їх маргіналізовувати і шукати(!) статті кримінального кодексу, за які вони мають відповідати… їх всіх слід позбавити паспортів обов`язково; якщо вони хочуть інтегруватися назад в Україну-іспит з української мови, з історії України, іспит на знання нашої Конституції і далі, що надзвичайно важливе: я би позбавила їх щонайменше на років десять виборчого права». Також, в ефірі відповідач стверджувала, що немає такого поняття, як «російськомовний українець», а є або москаль, або українець, тобто на думку позивача ОСОБА_4 вважає, що російськомовна частина населення не є громадянами України.

Окрім того, під час одного з інтерв`ю, яке знаходиться на ютуб-каналі відповідача, остання заявила наступне: «...і у нас тут навіть ще заявляють про якесь право «русскоязычных». У нас немає російськомовного населення, це або раби, або окупанти, і все. Тому ці люди не мають здобувати освіти, якщо не знають української мови, і автоматично не мають отримати роботу. Все буде дуже просто і легко, і з усмішкою на вустах це треба робити» (18:55).» Зазначає, що подібні висловлювання відповідача не є поодинокими і неодноразово звучали в інших телеефірах, а також мали відображення у публікаціях відповідача на її сторінці в соціальній мережі «Фейсбук», при цьому носили брутальний та принизливий характер.

Ураховуючи викладене, позивач вважає, що розвиток і використання російської мови в Україні та недопущення дискримінації, зокрема, за мовними ознаками, гарантовані основним Законом України та міжнародними домовленостями держави. В той час, відповідач неодноразово допускала антиконституційні висловлювання на адресу російськомовного населення України, таким чином зазіхаючи на гарантовані державою права і свободи і зазначеної категорії громадян, що принижує їх честь і гідність, тому він змушений звернутись до суду з даними позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про захист честі та гідності, відшкодування моральної шкоди відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, були наведені позивачем у позовній заяві, клопотаннях, а також у відповіді на відзив. Цими обставинами (підставами позову) стали численні, періодичні публічні висловлювання принизливого ставлення відповідача, як до мешканців Донецької та Луганської областей, так і російськомовного населення (російськомовних мешканців) всієї України, до яких відноситься і позивач та члени його сім`ї. Крім того, у відео на YouTube каналі від 29.07.2020 відповідач на протязі 20 хв. виливала особисті образи та погрози на адресу позивача, що беззаперечно підтвердило обґрунтованість вимог позивача та наявність підстав для звернення до суду із позовом про захист гідності та честі громадянина України та відшкодування моральної шкоди. Усі обставини, на які посилався позивач у письмових заявах по суті справи, були підтверджені відповідними доказами, тому судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні позову. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 просили рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, покликаючись на доводи, викладені у відзиві на скаргу.

Від позивача ОСОБА_3 надійшла заява про слухання справи у його відсутності,тому розгляд справи проводиться без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.

Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).

Згідно із статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

У силу статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Під час розгляду справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 81 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Установивши, що позивач не довів порушення саме його прав або прав членів його сімї внаслідок озвучення відповідачем інформації у програмі « ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також під час інтерв`ю, відео якого відповідач виклав на своєму YouTube каналі, відтак, не є підставою вважати порушенням прав саме позивача (членів його сімї, які не надали йому право на представлення (захист) своїх інтересів в суді), суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову,у тому числі позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки під час вирішення справи правильно застосовано до даних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржене рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 24 березня 2021 року.

Головуючий

Судді