КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2918/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Мостової Г.І., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Верес Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 року у складі судді Коробенка С.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» (далі - АТ «ЗААлК») з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати належних йому виплат за період з 24.08.2019 року по 13.03.2020 року в розмірі 302 451 грн. 84 коп.

Позов обґрунтовано тим, що 04 березня 2019 року відповідно до наказу №02-13/к позивач був звільнений з посади заступника генерального директора з розвитку за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного та трудового договору.

Згідно з Наказом №02-14/к від 04.03.2019 припинено повноваження позивача як генерального директора АТ «ЗАлК» на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

У зв`язку з порушенням трудових прав позивача, а саме, невиплатою заборгованості з заробітної плати та належних виплат при звільнені, ним було подано позов до АТ «ЗАлК» про стягнення зазначеної наявної заборгованості.

23 серпня 2019 року Запорізьким районним судом Запорізької області (справа №317/1209/19) було ухвалено рішення по справі, яким стягнуто з відповідача на користь позивача суму заборгованості нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з моменту звільнення і по день ухвалення рішення суду (по 23 серпня 2019 року) включно. Проте, як зазначає позивач, повного розрахунку з ним так і не було проведено станом на день подання позову.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки належних йому виплат за період з 24.08.2019 року по 13.03.2020 року в розмірі 302 451 грн. 84 коп.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 серпня 2019 року по 15 жовтня 2019 року в розмірі 76 708 грн. 80 коп. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне встановлення обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення районного суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Вказано, що районним судом було порушено строки повідомлення учасників справи, оскільки судову повістку на судове засідання призначене на 28.05.2020 року було отримано в червні місяці, тобто вже після судового розгляду справи.

Крім того, вказано, що наразі позиву не виплачено компенсації витрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати розміром 2 586 грн. 18 коп., тому на підставі ст. 117 КЗпП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Відзиву на апеляційну скаргу не дійшло.

Особи, які приймають участь у справі до суду не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином (а.с. 110), а тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає її такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як убачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 16 грудня 2015 року працював в ПАТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на посаді генерального директора, що підтверджується копією наказу № 02-123/к від 22 грудня 2015 року.

Наказом АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» №02-08/к від 28 січня 2019 року ОСОБА_1 надано дозвіл на внутрішнє суміщення посади заступника генерального директора з розвитку з 28 січня 2019 року.

Наказом АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» від 04 березня 2019 року №02-13/к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника генерального директора з розвитку 04 березня 2019 року за власним бажанням на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України.

Наказом АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» від 04 березня 2019 року № 02-14/к припинено повноваження генерального директора АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» ОСОБА_1 згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Убачається, що під час звільнення з позивачем не було проведено належного розрахунку.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 23 серпня 2019 року у справі №317/1209/19 було стягнуто з відповідача на користь позивача суму заборгованості нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з моменту звільнення і по день ухвалення рішення суду - по 23 серпня 2019 року включно (ас. 1-4).

Постановою Запорізького апеляційного суду рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 23 серпня 2019 року у цій справі в частині позовних вимог про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та про стягнення витрат на правову допомогу скасовано та прийнято в цій частині нову постанову про стягнення з АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 54 779 гривень 97 копійок нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. В іншій частині рішення від 23.08.2019 року залишено без змін (а.с.31-35).

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, остаточно з позивачем проведено розрахунок 15.10.2019року, а тому за період з 24.08.2019року і по дату виконання рішення Запорізького районного суду Запорізької обл. з урахуванням постанови Запорізького районного суду Запорізької області від 23 серпня 2019 року, підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку з 24.08.2019 року по 15.10. 2019 року , у сумі 76 708грн. 60 коп. ( 2191,58 х 35 робочих днів ).

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу від 17.07.1997 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог ст.41 Конституції України, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно роз`яснень, викладених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

В заяві по збільшення позовних вимог від 11.03.2020 року позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 13.03.2020 року за період з 24.08.2019 року по 13.03.2020 року, що становить 138 робочих днів та складає суму 302 451 грн. 84 коп.

Відповідно до справи, судовими рішеннями стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 54 779 грн. 97 коп. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, а також 1 660грн. компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату (а.с.31-35), що становить загальну суму 56 440 грн. 30 коп.

Встановлено, що товариством на виконання судових рішень на користь позивача виплачено 56 176 грн. 97 коп. (54 379,97+1 000+400+400= 56 176, 97) й останній платіж здійснено 15.10.2019 року.

Різниця недоплати становить 260 грн. 33 коп. (56 440,3 -56 179,97=260,33).

Отже, станом на 15.10.2019року відповідачем на виконання рішення суду ОСОБА_1 недоплачено суму компенсації втрати частини заробітку, в розмірі 260грн.33коп.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 223 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем (пункт 1 резолютивної частини рішення).

Отже, компенсація втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати є складовою заробітної плати й строком давності не обмежена.

За таких обставин, колегія суддів вважає помилковими висновки районного суду про те, що на компенсацію втрати частини заробітку за час затримки її виплати положення ст. 117 КЗпП України не поширюються, а тому вважає за необхідне в зазначеній частині судового рішення внести відповідні виправлення.

Також підлягає до врахування і та обставина, що положеннями трудового законодавства не передбачено стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у подвійному розмірі - і за період несплати заборгованості по заробітній платі, і за період несплати компенсації втрати частини заробітку.

Зазначені обстави свідчать про те, що відповідачем недоплачено ОСОБА_1 260грн.33коп. втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, що вказує на не проведення остаточного розрахунку з позивачем.

Відповідно до висновку, зробленого Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

За ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанова х Верховного Суду.

Обговорюючи питання стягнення суми середнього заробітку, право на яку позивач має у зв`язку з недоотриманням 260 грн.33 коп., колегія суддів ураховує обставини справи, розмір недоплаченої суми компенсації, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, правовий висновок, викладений у постанові від 26 червня 2019 року Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц., а також з урахуванням принципу пропорційності та співмірності, вважає визначену районним судом суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в розмірі 76 708грн. 60 коп. достатньою для поновлення його трудових прав.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язково підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

По справі ухвалено судове рішення, яке відповідає обставинам справи, узгоджується з положеннями матеріального права, заявлений спір по суті вирішено правильно, а тому посилання апеляційної скарги про порушення судом під час розгляду справи норм процесуального права, колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на увагу й підстав до скасування оскаржуваного рішення, не дають.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у апеляційній скарзі доводами не має, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду на підставі п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 березня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: