ПОСТАНОВА

Іменем України

08 липня 2021 року м. Кропивницький

справа № 404/7690/19

провадження № 22-ц/4809/921/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Дуковського О. Л.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «УКРСИББАНК»,

відповідачі: ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє її представник - адвокат Бабенко Сергій Сергійович, на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда (суддя Варакіна Н. Б.) від 11 лютого 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року Акціонерне товариство «УКРСИББАНК» (далі - АТ «УКРСИББАНК») пред`явило позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором.

Позивач посилався на те, що на виконання укладеного договору про надання споживчого кредиту № 0 від 15 березня 2007 року, з додатковими угодами від 30 січня 2009 року, банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 31000,00 дол. США, а вона, як позичальник, зобов`язалася повернути кредит частинами та сплатити проценти у розмірі 14 % річних шляхом сплати щомісячних ануїтетних платежів в розмірі 315,00 доларів США з кінцевим розрахунком в строк до 14 березня 2024 року.

Виконання позичальницею ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором забезпечено пенею у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та порукою, яку надав ОСОБА_2 , уклавши з банком 15 березня 2007 року договір поруки № 101904.

ОСОБА_1 зобов`язання не виконує належним чином, у зв`язку з чим станом на 10 жовтня 2019 року у неї виникла заборгованість за кредитом та процентами в розмірі 8808,82 долара США, а саме: 8155,92 долара США - заборгованість за кредитом, 490,48 долара США - заборгованість за процентами, 162.42 долара США - заборгованість за користування грошовими коштами понад встановлений договором строк. Крім того, позивач просив стягнути з відповідачів пеню у розмірі 5765,72 грн (4886,86 грн - пеня за несвоєчасну сплату заборгованості за кредитом за період з 10 жовтня 2018 року по 10 жовтня 2019 року; 878,86 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів за період з 26 квітня по 10 жовтня 2019 року).

Пославшись на вказані обставини, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь вказану заборгованість в сумі 8808,82 долара США та пеню - 5765,72 грн.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 лютого 2021 позов задоволено: стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 15 березня 2007 року в сумі 8808,82 долара США та пеню у розмірі 5765,72 грн, а також з кожного з відповідачів на користь позивача компенсацію сплаченого останнім судового збору в сумі 1675,15 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що умови кредитного договору позичальниця ОСОБА_1 порушила, допустила виникнення простроченої заборгованості. Відповідач до пред`явлення позову звернувся до відповідачів з вимогою про усунення порушення та сплату боргу, змінивши строк повернення кредиту тавикориставши своє право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася. У зв`язку порушенням позичальницею зобов`язань по сплаті щомісячних платежі, банк має правил на стягнення пені.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з ухваленим судом рішенням, ОСОБА_1 , від імені якої діє представник - адвокат Бабенко Сергій Сергійович, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що, на думку відповідачки, наданий позивачем до суду розрахунок заборгованості є неправильним, а тому й пред`явлені ним вимоги є необґрунтованими та недоведеними. Відсутність у матеріалах справи документального підтвердження факту видачі банком позичальнику кредитних коштів унеможливлює здійснення правильного розрахунку заборгованості.

Поза увагою суду лишилася та обставина, що позивач не дотримався норми ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і не звернувся до відповідачів з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту, а отже, його позов є передчасним.

Крім того, суд першої інстанції порушив права ОСОБА_1 на участь у судовому засіданні, оскільки суд спершу постановив ухвалу про участь представника відповідачки у судовому засіданні 11 лютого 2021 року в режимі відеоконференції з Шевченківським районним судом м. Києва, але коли в призначений час представник ОСОБА_1 - адвокат Бабенко С. С. з`явився до Шевченківського районного суду м. Києва, то йому було повідомлено про неможливість проведення судового засідання в режимі відеоконференції з тієї підстави, що вільні зали у приміщенні Кіровського районного суду м. Кіровограда відсутні.

Узагальнений зміст відзиву

04 червня 2021 року до суду від АТ «УКРСИББАНК» надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач висловив свої заперечення стосовно доводів та вимог апеляційної скарги. Він стверджує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними так, як суд повно і правильно встановив обставини, що мають значення для справи, правильно визначив правовідносини сторін та закон, який їх регулює і вирішив спір відповідно до закону. Позивач також вказав, що суд повно дослідив наявні у справі докази, які підтверджують обставини цієї справи, а тому твердження відповідачки про порушення її процесуальних прав через відсутність у судовому засіданні її представника є безпідставним так, як не потягло ухвалення незаконного рішення.

Співвідповідач ОСОБА_2 правом надати до суду відзив на апеляційну скаргу не скористався.

Позиції сторін щодо апеляційної скарги, висловлені у судовому засіданні

Відповідача ОСОБА_1 особисто в судове засідання не з`явилася, а її представник - адвокат Валенко Катерина Павлівна підтримала апеляційну скаргу, надавши суду пояснення стосовно її основних доводів.

Співвідповідач ОСОБА_2 у судове засідання, в якому суд апеляційної інстанції завершив розгляд справи, не з`явився. Надіслана за адресою місця його поживання судова повістка йому вручена не була, як вбачається з довідки оператора поштового зв`язку причина невручення - «адресат відсутній за вказаною адресою (не проживання)».

Представник позивача - адвокат Демчук Олександр Васильович заперечив проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

Зі змісту п. 1.1 статуту Акціонерного товариства «УкрСиббанк» вбачається, що з 27 жовтня 2009 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» змінив своє найменування на Публічне Акціонерне товариство «УКРСИББАНК», яке виступає правонаступником по всіх його правах та зобов`язаннях. З 17 жовтня 2018 року змінено тип товариства з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство, що відповідно потягло зміну найменування з Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» на Акціонерне товариство «УКРСИББАНК».

Суд також встановив, що 15 березня 2007 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» (за договором - Банк) та ОСОБА_1 (за договором - Позичальник) уклали кредитний договір № 0, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати, а Позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути Банку кредит в іноземній валюті у розмірі 31000,00 доларів США в порядку та на умовах, визначених договором.

Відповідно до пунктів 1.2.1., 1.4. та 1.5. кредитного договору Банк зобов`язався надати кредит 15 березня 2007 року шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок Позичальника № НОМЕР_1 для подальшого їх використання за цільовим призначенням - для придбання нерухомості.

Позичальник зобов`язався повернути кредит до 14 березня 2014 року, або якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди Сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 Договору на підставі будь-якого з пунктів 2.3., 5.3., 5.5. - 5.11., 7.4. (п. 1.2.2. Договору).

Відповідно до п. 1.3.1 вказаного договору позичальник зобов`язався повернути суму кредиту та сплатити проценти за користування кредитом за процентною ставкою в розмірі 14 % річних, а за користування кредитними коштами понад встановлений строк (понад строки, встановлені графіком погашення кредиту) процентна ставка становить 21% річних і застосовується до всієї простроченої суми основного боргу.

Згідно з п. 7.1 кредитного договору у випадку порушення термінів погашення будь-яких грошових зобов`язань позичальник сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквівалента суми простроченої заборгованості, розрахованої на кожен день прострочення платежу, включаючи день сплати заборгованості, починаючи з 32 календарного дня прострочення платежу.

Графік повернення кредиту наведений в Додатку № 1 до кредитного договору № 0 (т. 1, с. 28-29).

У п. 2.1 договору про надання кредиту встановлено, що виконання зобов`язань позичальника за договором забезпечується, зокрема, іпотекою на нерухоме майно та порукою ОСОБА_2 .

Згідно з умовами договору поруки № 101904 від 15 березня 2007 року ОСОБА_2 зобов`язався відповідати перед АКІБ «УкрСиббанк» за виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 15 березня 2007 року (т. 1, с. 37-38).

22 лютого 2008 року АКІБ «УкрСиббанк» листом повідомив ОСОБА_1 про запровадження нової системи нарахування відсотків, а саме: нарахування на прострочену суму основного боргу підвищені відсотки у розмірі збільшеному вдвічі від діючої відсоткової ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу (т. 1 с. 54). ОСОБА_1 цей лист отримала 01 березня 2008 року (т. 1 с. 55).

Додатковою угодою від 30 січня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 дійшли згоди про зміну схеми погашення кредиту, а саме: Позичальник з дати підписання цієї додаткової угоди зобов`язується повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячної сплати ануїтентних платежів до 25 числа кожного календарного місяця у розмірі 315,00 доларів США (т. 1, с. 31). Сторони також визначили умови дострокового погашення кредиту з ініціативи Позичальника. Сторони узгодили новий графік погашення кредиту відповідно до кредитного договору № 0 (т. 1, с. 33-36).

Ще однією додатковою угодою від 30 січня 2009 року сторони договору домовилися про перенесення строків виконання зобов`язань Позичальника зі сплати відсотків за договором № 0 від 15 березня 2007 року, а саме: сплата процентів, нарахованих згідно умов Договору за використання кредитних коштів у доларах США в період з 01 грудня 2008 року по 31 грудня 2008 року, здійснюється Позичальником в період з 01 листопада 2013 року по 05 листопада 2013 згідно з умовами Договору, позичальник повинен повернути кредит у повному обсязі не пізніше 14 березня 2024 року, (т. 1, с. 30).

15 серпня 2019 року АТ «УКРСИББАНК» надіслав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимоги № 21-1-01/846 та № 21-1-01/847 відповідно про те, що у зв`язку з порушенням умов договору про надання кредиту № 0 від 15 березня 2007 року станом на 14 серпня 2019 року заборгованість позичальника по кредитних коштах, сплаті процентів за користування кредитом становить 8581,80 долара США. Позичальнику та Поручителю Банк запропонував сплатити прострочену заборгованість по кредиту в сумі 1505,12 долара США та прострочену заборгованість по процентах в сумі 425,27 долара США впродовж 31 дня з дня отримання цього повідомлення. В протилежному випадку банк вимагав сплати усієї заборгованості в сумі 8581,80 долара США (т. 1, с. 56, 57).

Суд першої інстанції встановив, що станом на 10 жовтня 2019 року заборгованість за кредитним договором № 0 від 15 березня 2007 року становила 8808,82 долара США, з яких заборгованість за кредитом - 8155,92 долара США, заборгованість за процентами - 490,48 долара, заборгованість за відсотками за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін ст. 625 ЦК України - 162,42 долара США, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за строк з 10 жовтня 2018 року по 10 жовтня 2019 року - 4886,86 грн, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за період з 26 квітня 2019 по 10 жовтня 2019 року - 878,86 грн (т. 1, с. 40-53).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права на які посилається відповідачка в апеляційній скарзі

В поданій до суду апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Бабенко Сергій Сергійович вказав, що суд першої інстанції порушив права відповідачки на участь у судовому засіданні, оскільки попередньо ухваливши рішення про те, що судове засідання 11 лютого 2021 року буде проводитися в режимі відеоконференції з Шевченківським районним судом м. Києва, суд не забезпечив наявність відеозв`язку, що фактично позбавило представника відповідачки, який у призначений судом час, об 11:00 11 лютого 2021 року, з`явився до Шевченківського районного суду м. Києва, приймати участь у судовому засіданні. Не зважаючи на неможливість забезпечення відеоконференцзв`язку, суд розглянув і вирішив справу без відповідачів.

Оцінюючи такі доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Стаття 129 Конституції Українисеред основних засад судочинства визначає рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами (пункти 1, 3, 6).

До основних принципів цивільного судочинства, зокрема, належать гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, змагальність сторін, диспозитивність (пункти 3 - 5 ч. 2 ст. 2 ЦПК України).

Реалізація цих принципів можлива за умови, що учасникам справи фактично забезпечено право на участь у судовому засіданні, за виключенням випадків коли відповідно до закону суд розглядає справу у письмовому провадженні.

За правилами, сформульованими у частинах 1 - 4 ст. 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Судове засідання проводиться у спеціально обладнаному приміщенні - залі судових засідань.

Будь-який учасник справи має право брати участь у судовому засіданні, якщо інше не визначено законом (п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому засіданні особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Суд може постановити ухвалу про участь учасника справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду, визначеному судом (ч. 6 ст. 212 ЦПК України).

Використовувані судом і учасниками судового процесу технічні засоби і технології мають забезпечувати належну якість зображення та звуку, а також інформаційну безпеку. Учасникам судового процесу має бути забезпечена можливість чути та бачити хід судового засідання, ставити запитання і отримувати відповіді, здійснювати інші процесуальні права та обов`язки (ч. 11 ст. 212 ЦПК України).

Відеоконференція, у якій беруть участь учасники справи, фіксується судом, який розглядає справу, за допомогою технічних засобів відео- та звукозапису. Відео- та звукозапис відеоконференції зберігається в матеріалах справи (п. 12 ст. 212 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що за клопотанням представника ОСОБА_1 - адвоката Бабенка Сергія Сергійовича Кіровський районний суд м. Кіровограда постановив ухвалу від 19 жовтня 2020 року про участь представника відповідача у судовому засіданні об 11:00 11 лютого 2021 року в режимі відеоконференції у приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва (т. 2, с. 22). Копію цієї ухвали суд надіслав відповідачці ОСОБА_1 (т. 2 с. 33).

Проте 11 лютого 2021 року відеоконференція між Кіровським районним судом м. Кіровограда та Шевченківським районним судом м. Києва не відбулася. Як вбачається з протоколу судового засідання від 11 лютого 2021 року (т. 2 с. 39), це сталося по причині відсутності вільних залів судового засідання, обладнаних для проведення відеоконференції.

В описовій частині рішення суду від 11 лютого 2021 року вказано, що відеоконференція не відбулася у зв`язку з відсутністю вільних залів у суді та відсутності іншої технічної можливості її організації (т. 2 с. 43). Суд також вказав, що в судове засідання відповідачі не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомленні належним чином, причини неявки суду не вказали, а з огляду на надані ними заяви по суті справи, суд вважав, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна.

Постановляючи ухвалу від 19 жовтня 2020 року про участь представника відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні в режимі відеоконференції з Шевченківським районним судом м. Києва, суд виходив з того, що існують всі можливості, у тому числі технічні, для проведення відеоконференції між двома судами. Тим самим, суд зобов`язався забезпечення проведення відеоконференції належної якості, а тому, на відміну від випадків передбачених частинами 1 - 5 ст. 212 ЦПК України, усі ризики технічної неможливості участі учасника справи в відеоконференції в приміщенні суду покладаються на суд, а не на учасника справи.

Представник відповідачки адвокат Бабенко С. С. зазначив в апеляційній скарзі, що він з`явився у призначений судом час до Шевченківського районного суду м. Києва для участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції, але відеоконференція не відбулася з незалежних від нього причин, брати участь у судовому засіданні він не зміг.

Ці пояснення представника відповідачки матеріалами справи не спростовуються.

Відсутність спеціально обладнаних залів судового засідання для проведення відеоконференції та інші неназвані судом технічні причини, які не дозволили провести відеоконференцію між судами, не можуть бути правомірною підставою обмеження сторони у можливості брати участь у судовому засіданні та реалізовувати свої процесуальні права під час розгляду справи.

За таких обставин суд був зобов`язаний відкласти розгляд справи відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 223 ЦПК України.

Дії суду першої інстанції, який спершу задовольнив клопотання про участь представника відповідачки ОСОБА_1 у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду, але потім не забезпечив її проведення, розглянув і вирішив справу за відсутності представника відповідача та інших учасників справи є суперечливими та не відповідають принципам цивільного судочинства.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права являється підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Стаття 6 Європейської конвенції про захист прав людини (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд. Вона закріплює принцип верховенства закону, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємними частинами «права на суд» слід розглядати, зокрема, наступні вимоги: вимога «змагальності» процесу відповідно до ст.. 6 Конвенції передбачає наявність можливості бути поінформованим і коментувати зауваження або докази, представлені протилежною стороною, в ході розгляду; право на «публічне слухання», що передбачає право на усне слухання і особисту присутність сторони в цивільному судовому процесі перед судом (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden, 26 травня 1988 р., номер заяви 10563/83, пп. 24- 33); право на ефективну участь (T. та V. проти Сполученого Королівства,16 грудня 1999 р., номер заяв 24724/94; 24888/94, пп. 83-89).

Стаття 6 Конвенції головним чином служить для визначення того, чи були надані заявнику достатні можливості викласти свою позицію і оскаржити докази, які він вважав недостовірними, а не для того, щоб оцінювати правильність або неправильність рішення, прийнятого національними судами (Каралевічус проти Литви (Karaleviиius v. Lithuania), 6 червня 2002 р., номер заяви 53254/99).

Зміст ст. 6 Конвенції у поєднанні з нормами статей 2, 43, 211, п. 3 ч. 3 статті 376 ЦПК України вказує на те, що судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню у разі порушення права учасника справи на участь у судовому засіданні.

Апеляційний суд констатує порушення судом першої інстанції права відповідача ОСОБА_1 , яка брала участь у справі через свого представника, на участь у судовому засіданні, що являється безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового рішення.

Щодо суті спору

У цій справі спір між сторонами виник стосовно неналежного виконання позичальником ОСОБА_1 своїх зобов`язань, які виникли з умов кредитного договору, в частині по сплати нею ануїтетних платежів.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд виходить з такого.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За змістом ст. 599 ЦК України, виконання зобов`язання, проведеного належним чином, припиняє його.

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).

У зв`язку з цим колегія суддів апеляційного суду наголошує, що у справах про відповідальність боржника за невиконання зобов`язання, зокрема грошового, саме позивач зобов`язаний довести наявність невиконаного зобов`язання, підстави його виникнення та розмір.

Натомість боржник, який заперечує проти пред`явлених до нього вимог на тій підставі, що зобов`язання ним виконано належним чином, має надати до суду відповідні докази виконання.

Як вбачається з умов укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 кредитного договору від 15 березня 2007 року № 0 банк зобов`язався надати їй 15 березня 2007 року кредит в іноземній валюті в сумі 31000,00 доларів США шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 для подальшого їх використання за цільовим призначенням - придбання нерухомості (пункти 1.1., 1.2.1., 1.4., 1.5. цього договору).

Згідно з наданою банком інформацією про рух коштів по рахунку № НОМЕР_1 (валюта рахунку - долари США), який відкрито на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на вказаний рахунок від АКІБ «УкрСиббанк» надійшли грошові кошти в сумі 31000,00 доларів США за договором від 15 березня 2007 року № 0 і того ж самого дня з цього поточного рахунку здійснено видачу грошових коштів в сумі 31000,00 доларів США (т. 1 с. 58).

Відповідачка не заперечувала проти доводів позивача, що кредит був їй виданий банком в обумовленому в договорі розмірі, але вона вважає, що інформація про дату видачі їй кредиту документально не підтверджена, тобто відсутні належні та допустимі докази цієї обставини, що ставить під сумнів правильність здійсненого позивачем розрахунку боргу.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі доводи відповідачки є безпідставними.

Так відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, належним та допустимим первинним доказом проведення операцій з коштами на рахунку можуть являтися як виписки з особового рахунку клієнта банку, так і касові документи, документальні розпорядження розпорядника коштів про їх перерахування.

Відповідач надав виписку з рахунку, який відкрито на ім`я ОСОБА_1 , на який банк у визначений договором день зарахував повну суму кредиту і якою відповідачка того ж дня розпорядилася.

У зв`язку з вкладеним колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги відповідачки про відсутність в матеріалах справи належних і допустимих доказів (документів) на підтвердження факту видачі кредиту.

Отже, суд вважає доведеним факт повного виконання 15 березня 2007 року банком своїх зобов`язань по наданню кредиту ОСОБА_1 .

За умовами того ж кредитного договору позичальниця ОСОБА_1 зобов`язана повернути банку суму кредиту та сплатити проценти за користування ним шляхом внесення коштів на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий у відділенні № 46 АКІБ «УкрСиббанк» у період з 01 по 05 число кожного місяця, вказаного у графіку платежів, який є додатком до договору (п. 1.1., 1.2.2., 1.3.5. кредитного договору).

Як вбачається з розрахунку боргу (т. 1 с. 40), станом на 05 січня 2009 року ОСОБА_1 допускала порушення строків внесення щомісячних платежів за кредитним договором, але сплату виниклої заборгованості сторони договору врегулювали шляхом укладення 30 січня 2009 року додаткової угоди до договору згідно з якою сплата процентів, нарахованих згідно з умовами договору за користування кредитними коштами у доларах США за період з 01 грудня 2008 року по 31 грудня 2008 року мала здійснюватися позичальницею в період з 01 по 05 листопада 2013 року, а кінцевий термін повернення кредиту звід терміновано до 14 березня 2024 року.

У зв`язку з цим сторони змінили графік щомісячних платежів, а також схему погашення кредиту. З того часу позичальниця мала сплачувати щомісячно до 25 числа кожного календарного місяця ануїтетний платіж у розмірі 315 доларів США.

За даними обліку позивача, які наведені у розрахунку боргу (т. 1 с. 44), з листопада 2017 року позичальниця не в повній сумі вносила кредитні платежі від чого утворювалася заборгованість, яку вона сплатила у вересні 2018 року після чого прострочена заборгованість становила 0,00 доларів США, а з 25 січня 2019 року вона знову не сплачувала коштів на погашення заборгованості по кредиту, а з 25 квітня 2019 року - прострочені проценти за користування кредитом (т. 1 с. 49 на звороті) у зв`язку з чим почала утворюватися заборгованість зі зростаючим підсумком.

Відповідачка не заперечувала проти стверджувального позивачем порушення нею графіку внесення ануїтетних платежів, доказів виконання нею зобов`язання за графіком суду не надала.

За таких обставин право кредитора (позивача по справі) є порушеним і він має право на його судовий захист.

На підтвердження розміру заборгованості позивач надав до суду розрахунок з якого вбачається, що станом на 10 жовтня 2019 року за даними банку за ОСОБА_1 обліковувалася прострочена заборгованість за кредитом - 1982,71 долара США та заборгованість по кредиту, строк сплати якої не настав - 6173,21 долара США, а всього заборгованості по кредиту - 8155,92 долара США.

Крім того, на вказану дату прострочена заборгованість по процентах становила 490,39 долара США. При цьому позивач здійснив розрахунок заборгованості про процентах за період часу з дати надання кредиту, тобто з 15 березня 2007 року, по 10 жовтня 2019 року з застосуванням передбаченої пунктом 1.3.1. кредитного договору процентної ставки - 14% річних та суми наданого кредиту і сум внесених позичальницею платежів.

Розрахунок заборгованості по кредиту та процентах за користування ним здійснено позивачем відповідно до умов п. 1.6. кредитного договору.

Математичних помилок при здійсненні позивачем розрахунку заборгованості по кредиту та процентів за користування ним суд не виявив.

Доводи відповідачки про недоведеність та необґрунтованість розрахунку заборгованості через відсутність доказів видачі кредиту колегія суддів апеляційного суду відхиляє так, як такі докази позивач подав до суду одночасно з позовною заявою і вони містяться у справі, про що суд вказав вище.

Окрім вимог про стягнення заборгованості по кредиту та процентам за користування ним, нарахованих відповідно до п. 1.3.1. кредитного договору, позивач просив суд стягнути з відповідачів 162,42 долара США заборгованості за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений строк (за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України).

Суд враховує, що згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, частиною 2 ст. 625 ЦК України конкретизовано визначений ст. 536 цього Кодексу обов`язок боржника сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за незаконне користування чужими грошовими коштами з визначенням додаткового зобов`язання боржника на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В частині сплати боржником процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання закон передбачає, що їх розмір становить 3 % річних, але цей розмір може бути змінений договором або законом.

Однією із загальних засад цивільного законодавства, передбачених ст. 3 ЦК України, є свобода договору.

Згідно з ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Як вбачається зі змісту п. 1.3.2. кредитного договору від 15 березня 2007 року № 0, його сторони, АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 , домовилися про таке: за користування кредитними коштами понад встановлений договором строк (зокрема, понад терміни, встановлені графіком погашення кредиту, у разі наявності такого графіку) процентна ставка встановлюється у розмірі 21 % річних. Такий розмір ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором.

Порівняльний аналіз змісту ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 1.3.2. кредитного договору дають підстави для висновку, що на час його укладення сторони дійшли згоди, що за прострочення позичальницею сплати чергових платежів, встановлених графіком погашення кредиту, вона зобов`язана сплатити додаткову плату за користування чужими грошима (проценти) у розмірі 21 % річних.

Отже, вимога позивача про стягнення процентів на за несвоєчасне виконання позичальницею грошового зобов`язання є правомірною.

Однак, як вбачається з наданого позивачем розрахунку, ним було застосовано проценту ставку 28% річних, що суперечить змісту п. 1.3.2. кредитного договору.

Частиною ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка була чинна на час укладення між сторонами кредитного договору, було передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Відповідно до п. 1.3.3. кредитного договору сторони домовилися , що за умовами цього договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених підпунктами «а» та (або) «б» п. 9.2. договору.

Підпунктами «а» і «б» п. 9.2. кредитного договору встановлено, що банк відповідно до п. 1.3.1. договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі порушення позичальником кредитної дисципліни, погіршення фінансового стану позичальника.

Позивач посилався на те, що він реалізував передбачене договором право позичальника підвищити процентну ставку, направивши ОСОБА_1 відповідне повідомлення від 22 лютого 2008 року № 77480 (т. 1 с. 54).

Проте, зі змісту п. 1.3.1, 1.3.2, 1.3.3. та 9.2 кредитного договору вбачається, що банк мав право, за наявності відповідних умов, визначених договором, підвищувати процентну ставку за користування кредитом, визначену п. 1.3.1 договору, а не процентну ставку за користування грошовими коштами понад встановлений строк, яка передбачена п. 1.3.2. договору.

У зв`язку з цим бак має право вимагати стягнення 21 % річних за період прострочення сплати ОСОБА_1 чергових частин кредиту. З урахуванням всіх прострочених сум щомісячних платежів, періодів їх прострочення, наведених у розрахунку (т. 1 с. 49 - 52), пропорційного зменшення судом наведеної у розрахунку процентної ставки з 28% річних до передбаченої кредитним договором - 21% річних, сума нарахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України процентів становить 12,82 долара США.

Суд першої інстанції на вказане вище уваги не звернув та безпідставно стягнув необґрунтовано підвищені позивачем проценти за користування кредитними коштами понад встановлений договором строк, передбачені п. 1.3.2.

Щодо вимог позивача про стягнення неустойки, то у зв`язку з порушенням ОСОБА_1 зобов`язань щодо строків і розміру сплати ануїтетних платежів банк (позивач) нарахував пеню, передбачену п. 7.1. кредитного договору, а саме: за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів за кредит та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквівалента суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Отже, умовами укладеного сторонами кредитного договору було передбачено, що позичальник сплачує банку пеню у гривнях на рівні подвійної облікової ставки Національного банку України. З урахуванням умов кредитного договору, які визначають порядок нарахування пені т валюти розрахунку, а також правової природи неустойки, яка є застосованою до порушника санкцією, пеня у цьому випадку має обчислюватись і стягуватись в національній валюті України - гривні. При цьому саме у гривні вона повинна обчислюватись на момент щоденного прострочення зобов`язання.

До зобов`язань зі сплати неустойки, виражених в іноземній валюті та перерахованих в еквіваленті за офіційним курсом НБУ в національну валюту України, застосування пені у вигляді подвійної облікової ставки НБУ можливе та не суперечить чинному законодавству України. Схожого за змістом висновку дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 916/4692/15.

Проте всупереч змісту п. 7.1. кредитного договору та вказаному висновку Верховного Суду позивач у цій справі нарахував пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ виходячи із суми простроченого боргу, яка виражена в іноземній валюті (доларах США), без її конвертації у національну валюту на день прострочення, і лише потім конвертував отриманий результат в національну валюту України за кусом на дату здійснення ним розрахунку пені, а не станом на кожен день прострочення.

Крім того, позивач безпідставно включив до розрахунку пені за несвоєчасну сплату частини кредиту нібито прострочену заборгованість в сумі 120,93 долара США (т. 1 с. 52 на звороті) за період з 10 жовтня 2018 року по 17 жовтня 2018 року. Це суперечить змісту розрахунку заборгованості за кредитом (т. 1 с. 44) з якого вбачається що в період з 25 вересня 2018 року по 25 січня 2019 року ОСОБА_1 не мала простроченої заборгованості по «тілу» кредиту.

За таких обставин колегія суддів визнає здійснений позивачем розрахунок пені загалом неправильним та відхиляє його, як недостовірний доказ. Оскільки позивач іншого розрахунку неустойки не надав, а суд не може самостійно збирати докази, то вимоги позивача щодо стягнення пені є недоведеними в частині її розміру і задоволенню не підлягають.

При цьому колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що суд першої інстанції не здійснив перевірку правильності наданого позивачем розрахунку неустойки.

Стосовно доводів апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_1 про неправильне застосування судом норми ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (незастосування закону, який підлягав застосуванню), то колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Згідно з ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час укладення кредитного договору від 15 березня 2007 року № 0, якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту отримує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції та застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснення споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Однак, Законом України від 15 листопада 2016 року № 1734-VІІІ статтю 11 Закону України викладено у новій редакції згідно з якою цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Отже, на час пред`явлення банком вимог до відповідачів про дострокове повернення усієї заборгованості по кредиту ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» втратила чинність, а тому посилання відповідачки на закон, який втратив чинність є помилковим.

З 10 червня 2017 року набрав чинність Закон України «Про споживче кредитування» частина 4 статті 16 якого передбачає, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Тобто, на час пред`явлення позивачем вимог до відповідачів діяв новий Закон, норми, якого в цій частині є схожими.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у п. 17 постанови від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

Застосування у цій справі норми ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» залежить від того, чи є укладений між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 кредитний договір договором про споживчий кредит.

Пунктами 7, 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», яка діяла на 15 березня 2007 року, дату укладення між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 кредитного договору № 0, було передбачено таке:

договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція;

споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника;

споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Зі змісту цих визначень вбачається, що договір про надання кредиту вважається споживчим, якщо він укладений між банком або іншою фінансовою установою і фізичною особою на придбання останньою товарів, робіт чи послуг для задоволення її особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю.

Як вбачається зі змісту кредитного договору від 15 березня 2007 року (т. 1 с. 18 - 27), його сторони, АКІБ «УкрСиббанк» і ФОП ОСОБА_1 , не визначали його як споживчий.

В преамбулі цього договору сторони себе зазначили так: Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» (далі - Банк) і Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - Позичальник), яка діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця № 503950 від 24 червня 2003 року.

Отже, обидві його сторони являються суб`єктами господарювання.

Як зазначено у п. 1.4. цього договору, цільове призначення (мета) кредиту, який надається позичальнику (тобто ФОП ОСОБА_1 - суд) є придбання нерухомості. При цьому в договорі не вказано, якої саме нерухомості. У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представники сторін не змогли повідомити суд про яку саме нерухомість йшлося при укладенні кредитного договору, відповідних документів суду не надали.

З огляду на суб`єктний склад сторін кредитного договору та мету їх діяльності, а також відсутність доказів того, що кредит надавався для придбання нерухомості, яка мала б забезпечити особисті потреби ОСОБА_1 , які не пов`язані з її підприємницькою діяльністю, колегія суддів вважає, що немає підстав вважати наданий кредит споживчім.

Як вбачається з відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 припинила свою підприємницьку діяльність і відповідний запис до Реєстру внесено 20 листопада 2008 року, тобто лише через один рік і вісім місяців після укладення кредитного договору.

Проте припинення державної реєстрації підприємницької діяльності ФОП не має наслідком припинення зобов`язань, набутих цією особою, як суб`єктом господарювання, й не трансформує раніше укладений господарський кредитний договір у договір про споживчий кредит.

У зв`язку з цим до спірних правовідносин не застосовуються положення Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про споживче кредитування».

Однак, з огляду на те, що договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України), колегія суддів апеляційного суду вважає, що при вирішенні спору про дострокове повернення коштів за кредитним договором підлягає застосуванню відповідні умови договору, які врегульовують порядок вирішення цього питання.

Так, пунктом 7.3. кредитного договору передбачено, що відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, ст. 611 ЦК України при порушенні позичальником вимог пунктів 2.3., 5.3., 5.5., 5.6., 5.9., 5.10., 5.11., 7.4. цього договору банк має право самостійно змінити термін повернення кредиту за цим договором в порядку, встановленому розділом 11 договору.

В п. 11.1. кредитного договору вказано, що відповідно до статей 525, 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання обставин визначених пунктами 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. цього договору та направлення банком на адресу повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

Згідно з п. 11.2. кредитного договору зазначене у п. 11.1 договору повідомлення (вимога) банку направляється листом (цінним з описом та повідомленням про вручення) або доставляється кур`єром на адресу позичальника, що вказана у розділі 12 цього договору, а саме за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 змінила адресу про що вказано у додаткових угодах до кредитного договору, які банк і позичальниця уклали 30 січня 2009 року. Її нова адреса, яку вона повідомила банку та за якою зареєстроване місце її проживання на час пред`явлення позову і розгляду справи в суді: АДРЕСА_2 .

Згідно з наданої позивачем до суду світлокопії вимоги від 15 серпня 2019 року, адресованої ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), банк висунув вимогу усунути порушення умов кредитного договору (сплатити прострочену кредитну заборгованість - 1505,12 долара США, прострочену заборгованість по процентах - 425,27 долара США), а у випадку не усунення у визначені договором строки - достроково повернути усю заборгованість по кредиту (т. 1 с. 56).

Аналогічного змісту копію вимоги позивач надав до суду щодо ОСОБА_2 (т. 1 с. 57).

На підтвердження надіслання цих вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позивач надав світлокопію фіскального чека від 17 серпня 2019 року та світлокопію списку № 7147 згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих, поданих відправником ПАТ «УКРСИББАНК» у якому за порядковими номерами 22 та 23 зазначено м. Кропивницький, ПІБ одержувачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відповідно, та вказано - з повідомленням і номери штрих-кодів відправлень (т. 1 с. 39).

Докази вручення відправленої позичальнику вимоги, або доказів її невручення з зазначенням підстав невручення позивач не надав.

Відповідачка ОСОБА_1 факт отримання нею такої вимоги банку заперечує.

Колегія суддів виснує, що позивач не дотримався встановленого пунктами 11.1, 11.2. кредитного договору порядку надсилання юридично знаущого документа (вимоги позичальнику про усунення порушення, а у випадку невиконання - дострокове повернення кредиту) так, як всупереч досягнутої між сторонами кредитного договору домовленості про направлення повідомлення (вимоги) цінним листом з описом та повідомленням про вручення, позивач надав докази про направлення кореспонденції рекомендованим листом з повідомленням, тобто не цінним листом та без опису вкладення. Крім того, позивач не надав суду рекомендованого повідомлення про вручення такого листа або причини його невручення.

Отже, надані позивач докази направлення ОСОБА_1 повідомлення (вимоги) не являються допустимими й достатніми в розумінні умов кредитного договору.

При цьому суд не може взяти до уваги таке положення п. 11.1. кредитного договору: «у випадку неотримання позичальником вказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку», оскільки позивач не дотримався самого порядку направлення повідомлення (вимоги).

Недотримання банком визначеної договором процедури дострокового повернення кредиту не може спричинити виникнення у відповідачів обов`язку дострокового погашення заборгованості за кредитом.

За схожих фактичних обставин у справі № 638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, який викладений у п. 29 постанови від 26 травня 2020 року: «З цього приводу Велика Палата Верховного Суду зауважує, що позивач переконував суд, що направив відповідне повідомлення (вимогу) як позичальнику, так і його поручителю. Проте суди вказали, що всупереч умовам кредитних договорів позивач відправив ці повідомлення (вимоги) рекомендованими листами, а не цінними листами з описом вкладення та повідомленням про вручення. Тому суди не змогли встановити, як те, чи справді позивач відправив відповідачам відповідні повідомлення (вимоги), так і те, чи були останні вручені адресатам. Враховуючи наведене, порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами».

Отже, за наведених обставин справи вимоги позивача про стягнення частин кредиту, строк сплати яких на час пред`явлення позову не настав, задоволенню не підлягають.

Щодо відповідальності поручителя

Згідно з частинами 1, 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 2 ст. 554 ЦК України).

Зі змісту п. 2.1. кредитного договору від 15 березня 2007 року № 0 вбачається, що виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_1 за цим договором забезпечується, зокрема, порукою ОСОБА_2 (т. 1 с. 20).

В матеріалах справи (т. 1 с. 37 - 38) міститься копія договору поруки від 15 березня 2007 року № 101904 (далі - договір поруки), який укладено між АКІБ «УкрСиббанк» (за договором - Кредитор) і ОСОБА_2 (за договором - Поручитель).

Згідно з п. 1.1. цього договору поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх її зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 0 від 15 березня 2007 року, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих на теперішній час, так і тих, що можуть виникнути у майбутньому.

В п. 1.2. договору поруки вказано, що поручителю відомі усі умови основного договору, зокрема:

-сума основного договору - 31000.00 доларів США, яка дорівнює еквіваленту 156550 гривень за курсом НБУ на день укладення договору;

-термін виконання основного зобов`язання - 14 березня 2014 року, якщо згідно основного договору не буде застосовано інші терміни виконання такого зобов`язання;

-інші умови основного договору.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплати процентів, комісій, відшкодування завданих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору (п. 1.3. договору поруки).

Відповідальність поручителя і боржника є солідарною (п. 1.4. договору поруки).

Кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Під згодою поручителя сторони розуміють візування поручителем змін до основного договору (шляхом підпису уповноваженої особи та печатки поручителя, якщо останній є юридичною особою) та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладення поручителем додаткової угоди до цього договору щодо внесення відповідних змін (п. 2.1. договору поруки).

Згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК України (у редакції, яка була чинною станом на час укладення договору поруки, тобто станом на 15 березня 2007 року і до 03 лютого 2019 року) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Велика Палата Верховного Суду в пунктах 6.16. - 6.17 постанови від 26 травня 2020 року у справі № 910/13109/18 виклала правовий висновок щодо застосування ч. 1 ст. 559 ЦК України, у тій редакції, яка була чинною до 03 лютого 2019 року, а саме:

«6.16. За змістом статті 559 ЦК України зміна обсягу зобов`язань боржника може бути підставою для припинення поруки. Зокрема, частиною першою цієї статті (у редакції, чинній на момент укладання договору поруки) було передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

6.17. За загальним правилом, установленим частиною першою статті 651 ЦК України, зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим за змістом частини третьої статті 651 ЦК України договором або законом може бути передбачено також право сторони договору відмовитися від договору в повному обсязі або частково, тобто розірвати або змінити договір на власний розсуд на підставі одностороннього правочину.

6.18. Особливістю одностороннього правочину є те, що такий правочин як юридичний факт здійснюється за волевиявленням однієї особи, однак може спричиняти відповідні правові наслідки (породжувати обов`язки) для інших осіб, коли це випливає зі спеціальних положень законодавства.

6.19. Так, за правилами, передбаченими абзацом 3 частини третьої статті 202 ЦК України, односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

6.20. Настання правових наслідків, зумовлених вчиненням особою одностороннього правочину, для інших осіб пов`язане з дотриманням вимог щодо вчинення його у відповідній формі, обумовленій законом, та його реалізацією шляхом доведення цього правочину до відома зацікавлених осіб.

6.21. Приписи частини першої статті 559 ЦК України передбачають спеціальне регулювання порядку зміни забезпеченого порукою зобов`язання, а відтак і договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, з урахуванням волевиявлення та повідомлення, крім сторін цього договору, також поручителя і встановлюють правові наслідки неодержання згоди поручителя.

6.22. Умови договору поруки про те, що поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, не виключають застосування правил, передбачених абзацом 3 частини третьої статті 202 ЦК України, та, відповідно, від необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання із поручителем у належній формі.

6.23. За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту».

З матеріалів справи, яка переглядається в апеляційному порядку, вбачається, що 30 січня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 уклали дві додаткові угоди до договору кредиту від 15 березня 207 року № 0.

Так одна з двох додаткових угод стосувалася, зокрема, зміни кінцевого терміну повернення кредиту - не пізніше 14 березня 2024 року (п. 1.2. додаткової угоди), та зміну графіка погашення кредиту шляхом викладення додатку № 1 у новій редакції (п. 1.3.)

Друга додаткова угода стосувалася, зокрема, того, що позичальник з дати укладення цієї додаткової угоди зобов`язується повертати кредит та сплачувати проценти шляхом щомісячної сплати 25 числа кожного календарного місяця строку кредитування ануїтетних платежів у розмірі 315 доларів США.

Обидві додаткові угоди не мають відмоток про їх погодження поручителем ОСОБА_2 . В інший спосіб, передбачений п. 2.1. договору поруки, поручитель ці зміни до кредитного договору не погоджував, відповідні докази про це у справі відсутні.

В порівняні з первинними умовами кредитного договору, які передбачали строк кредитування до 14 березня 2014 року та щомісячне зменшення заборгованості по «тілу) кредиту на 369,05 доларів США, за умовами додаткових угод від 30 січня 2009 року строк кредитування продовжено до 14 березня 2024 року, тобто на 10 років, змінено порядок сплати щомісячних платежів з «класичної схеми», яка передбачає щомісячну сплату визначеної суми кредиту та процентів, які нараховані на залишок загальної заборгованості по кредиту, сторони перейшли до ануїтету, що передбачає сплату рівних платежів впродовж усього періоду кредитування і включає частину кредиту та проценти загальною сумою 315,00 доларів США на місяць.

Такі зміни до кредитного договору вказують на те, що сукупна вартість кредиту зросла через збільшення строку кредитування впродовж якого позичальник зобов`язаний сплачувати проценти у раніше визначеному розмірі, що неминуче приведе до збільшення суми сплачених процентів за користування кредитом та вказує на збільшення відповідальності як позичальника, так і поручителя.

Оскільки поручитель ОСОБА_2 згоди на такі зміни до кредитного договору не надав, то порука припинилася на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин.

У зв`язку з припиненням поруки вимоги позивача до ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів апеляційного суду встановила порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке відповідно є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового судового рішення.

Щодо пред`явлених позовних вимог, то вони підлягають задоволенню частково, а саме: з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню прострочена заборгованість за кредитом станом на 10 жовтня 2019 року (згідно з позовною заявою) в сумі 1982,71 долара США та прострочена заборгованість за процентами в сумі 490,39 долара США, а також проценти на підставі за користування кредитними коштами понад встановлений договором строк в сумі 121,82 долара США. В задоволенні інших вимог до ОСОБА_1 належить відмовити за їх недоведеністю, а в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 належить відмовити повністю у зв`язку з їх безпідставністю.

Про судові витрати

Згідно з п.п. «в» ч. 4 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04, п. 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Принцип розподілу судового збору закріплений у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи, що апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу відповідачки, а вимоги позивача задовольняє теж частково, то витрати сторін на сплату судового збору розподіляються між ними пропорційно.

Матеріалами справи підтверджується, що за подачу до суду позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 3350,29 грн (т. 1 с. 1), його вимоги до ОСОБА_1 апеляційний суд задовольняє на 28,7%, а в задоволенні вимог до відповідача ОСОБА_2 відмовляє, тому розмір компенсації судового збору, на яку має право позивач, становить 961,53 грн.

Водночас відповідачка ОСОБА_1 сплатила судовий збір за подання нею до суду апеляційної скарги в сумі 5025,45 грн (т. 2 с. 57), а тому має право на отримання від позивача пропорційної компенсації судового збору в розмірі 71,3%, що становить 3583,15 грн.

У зв`язку з тим, що на позивача покладається більша сума судового збору, з нього на користь відповідачки підлягає стягненню різниця (3583,15 - 961,53 = 2621,62 грн).

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, тосклад та розмір таких витрат входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також виконаний адвокатом детальний опис наданих послуг (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

У позовній заяві позивач зазначав, що розмір витрат позивача на правничу допомогу в усіх судових інстанціях становить 7500 грн, але жодних доказів реальності та обґрунтованості таких витрат до суду першої інстанції не надав. Про витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції позивач не заявляв. Отже, суд не має підстав для присудження позивачу компенсації таких витрат.

У відзиві на позов, який подано до суду першої інстанції (т. 1 с. 191 - 194), представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Бабенко С. С. просив стягнути з позивача на користь своєї клієнтки компенсацію витрат на професійну правничу допомогу та надав суду світлокопію договору про надання правничої допомоги № 43 від 21 лютого 2020 року, який укладений між Адвокатським об`єднанням «Кравець і партнери» та ОСОБА_1 , з додатком № 1 (т. 1 с. 195 - 197). У відзиві він зазначив, що відповідачка планує понести витрати за підготовку відзиву в сумі 4000 грн та на участь адвоката у судовому засіданні - 3000 грн, що відповідає тарифам, які наведено у додатку № 1 до договору про надання правничої допомоги від 21 лютого 2020 року № 43.

Позивач заперечень щодо розміру таких витрат відполвідачки в суді першої інстанції не висловлював.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що в суді першої інстанції представник ОСОБА_1 у судових засіданнях фактично участі не брав, а тому відсутні підстави стягувати відповідну компенсацію.

Що ж до витрат на підготовку відзиву на позов, то відповідачка не надала суду доказів сплати відповідної суми грошових коштів, але з огляду на те, що такий відзив подано, а розмір вартості цієї роботи адвоката підтверджено договором і відповідачка зобов`язана сплатити такі витрати, то така компенсація підлягає стягненню з позивача.

Про понесені витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції відповідачка не заявляла.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені якої діє її представник - адвокат Бабенко Сергій Сергійович, задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 лютого 2021 року скасувати й ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» про стягнення заборгованості за кредитним договором від 15 березня 2007 року № 0 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» (ідентифікаційний код в ЄДР: 09807750, місцезнаходження: м. Київ, вул. Андріївська, б. 2/12) заборгованість за кредитним договором від 15 березня 2007 року № 0 у таких розмірах: 1982,71 долара США - заборгованість за кредитом, 490,48 долара США - заборгованість за процентами за строкове користування кредитом, 121,82 долара США - заборгованість за процентами за користування кредитом понад встановлені договором строки. В задоволенні інших вимог Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 відмовити.

В задоволенні позову Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості та пені відмовити повністю.

Стягнути з Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» (ідентифікаційний код в ЄДР: 09807750, місцезнаходження: м. Київ, вул. Андріївська, б. 2/12) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) 2621,62 грн компенсації сплаченого судового збору та 4000,00 грн компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст.і 394 ЦПК України. Повний текст постанови складено 23 липня 2021 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: О. Л. Дуковський

А. М. Головань