Постанова

Іменем України

26 липня 2021 року

м. Київ

справа № 554/1931/20

провадження № 61-5851св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Укргазвидобування»,

третя особа - директор філії «УГВ-Сервіс» Мохній Ігор Юрійович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 22 березня 2021 року у складі колегії суддів: Бутенко С. Б, Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Укргазвидобування» (далі - АТ «Укргазвидобування»), третя особа - директор філії «УГВ-Сервіс» Мохній І. Ю., про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтований тим, що наказом від 25 вересня 2017 року № 686-П її призначено на посаду старшого інженера нормування праці Полтавського відділення капітального ремонту свердловин AT «Укргазвидобування» в особі філії «УГВ-Сервіс» на період відсутності основного працівника - ОСОБА_2 до дня фактичного виходу останньої з відпустки по догляду за дитиною до трьох років.

Згідно з наказом від 22 травня 2018 року № 151-П її переведено на посаду фахівця з організації і нормування праці сектору організації праці та заробітної плати Полтавського відділення тампонажних робіт, а 15 серпня 2018 року переведено на посаду старшого фахівця з нормування праці сектору організації праці та заробітної плати Полтавського відділення капітального ремонту свердловин.

Наказом від 05 лютого 2020 року № 70-К її звільнено з роботи у зв`язку із закінченням строкового трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Вказувала, що ОСОБА_2 згідно з наказом від 22 травня 2018 року № 150-П фактично вийшла із відпустки по догляду за дитиною 23 травня 2018 року, а наказом

від 04 червня 2018 року № 158-П із 04 червня 2018 року ОСОБА_2 переведено на іншу посаду.

Оскільки після виходу із відпустки основного працівника - ОСОБА_2 у травні

2018 року жодна із сторін не поставила вимогу про припинення трудових відносин, вважала що трудовий договір з нею укладений на невизначений строк, а тому наказ про звільнення з роботи на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України є незаконним.

Крім того зазначала, що звільнення з роботи відбулось у період її тимчасової непрацездатності, що є порушенням Конституційних гарантій захисту працівника від незаконного звільнення.

08 квітня 2020 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій вказала, що не погоджувалася на строковий характер роботи при переведенні на посаду старшого фахівця з нормування праці сектору організації праці та заробітної плати Полтавського відділення капітального ремонту свердловин за наказом від 15 серпня 2018 року № 92-к, який просила частково скасувати.

З урахуванням збільшених позовних вимог ОСОБА_1 остаточно просила визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Укргазвидобування» в особі філії «УГВ-Сервіс»

від 05 лютого 2020 року № 70-К «Про звільнення з роботи»; поновити її на посаді старшого фахівця з нормування праці сектору організації праці та заробітної плати Полтавського відділення капітального ремонту свердловин АТ «Укргазвидобування» в особі філії «УГВ-Сервіс» з дня постановлення судового рішення; стягнути

АТ «Укргазвидобування» в особі філії «УГВ-Сервіс» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 лютого 2020 року по день поновлення на роботі з утриманням з цієї суми податків; частково скасувати наказ АТ «Укргазвидобування» в особі філії «УГВ-Сервіс» від 15 серпня 2018 року № 92-к, виключивши із його змісту інформацію, що ОСОБА_1 переведено на період тимчасового переведення основного працівника ОСОБА_2 у відділ організації праці та заробітної плати апарату управління.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 20 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ

АТ «Укргазвидобування» в особі філії «УГВ-Сервіс» від 05 лютого 2020 року № 70-К «Про звільнення з роботи» про звільнення ОСОБА_1 з роботи з 06 лютого

2020 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаду старшого фахівця з нормування праці сектору організації праці та заробітної плати Полтавського відділення капітального ремонту свердловин АТ «Укргазвидобування» в особі філії «УГВ-Сервіс» з 06 лютого 2020 року. Стягнуто з АТ «Укргазвидобування» в особі філії «УГВ-Сервіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 лютого 2020 року по 20 жовтня 2020 року у сумі 118 443,50 грн, з утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів. В іншій частині позовних вимог щодо часткового скасування наказу АТ «Укргазвидобування» в особі філії «УГВ-Сервіс» від 15 серпня 2018 року

№ 92-к - відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду у частині поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаду старшого фахівця з нормування праці сектору організації праці та заробітної плати Полтавського відділення капітального ремонту свердловин АТ «Укргазвидобування» в особі філії «УГВ-Сервіс» та стягнення середнього заробітку за один місяць у сумі 13 536,40 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що після виходу у травні 2018 року з відпустки ОСОБА_2 у позивача продовжились трудові відносини на займаній посаді включно до 06 лютого 2020 року, оскільки жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення, тому підстав для звільнення позивача, згідно з пунктом 2 статті 36 КЗпП України, не було. Крім того, звільнення з роботи проведено у період тимчасової непрацездатності позивача.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 22 березня 2021 року апеляційну скаргу АТ «Укргазвидобування» задоволено. Рішення Октябрського районного суду

м. Полтави від 20 жовтня 2020 року скасовано та постановлено нове судове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_1 погодилася на переведення з 23 травня 2018 року на посаду фахівця з організації і нормування праці сектору організації праці та заробітної плати Полтавського відділення тампонажних робіт на період тимчасового переведення на іншу роботу основного працівника

ОСОБА_3 , а з 16 серпня 2018 року - на посаду старшого фахівця з нормування праці сектора організації праці та заробітної плати Полтавського відділення капітального ремонту свердловин на період тимчасового переведення основного працівника ОСОБА_2 , про що зазначено у наказах від 22 травня 2018 року № 151-П та від 15 серпня 2018 року № 92-К, які в порядку та у строки, встановлені

статтями 225, 232-233 КЗпП України, позивачем не оскаржувались, тобто за погодженням сторін умови трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 , зокрема строк його дії, було змінено та визначено певним часом - періодом тимчасової відсутності основного працівника на відповідних посадах.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У квітні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 22 березня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду України від 13 вересня

2017 року у справі № 6-254цс17.

У травні 2021 року АТ «Укргазвидобування» подало до суду відзив на касаційну скаргуОСОБА_1 , у якому заявник просить відмовити у задоволенні вказаної касаційної скарги, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на те, що касаційна скарга не відповідає дійсності та фактичним обставинам справи, оскільки твердження позивача про продовження з нею трудових відносин на займаній посаді після виходу з відпустки по догляду за дитиною постійного працівника ОСОБА_2 з 23 травня 2018 року є безпідставними, адже цей строковий трудовий договір припинений з настанням цієї події, після чого з ОСОБА_1 укладалися інші строкові договори про виконання роботи на інших посадах у інших структурних підрозділах.

Позиція Верховного Суду

Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Встановлені судами обставини

Згідно з наказом AT «Укргазвидобування» в особі філії «УГВ-Сервіс» від 25 вересня 2017 року № 686-П ОСОБА_1 призначено на посаду старшого інженера нормування праці Полтавського відділення капітального ремонту свердловин за строковим трудовим договором із 26 вересня 2017 року на час відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку старшого інженера з нормування праці ОСОБА_2 , до дня фактичного виходу ОСОБА_2 з відпустки по догляду за дитиною.

Відповідно до наказу від 22 травня 2018 року № 150-П ОСОБА_2 із 23 травня

2018 року приступила до виконання обов`язків за основним місцем роботи на посаді старшого фахівця з нормування праці сектора організації праці та заробітної плати Полтавського відділення капітального ремонту свердловин.

Наказом від 22 травня 2018 року № 151-П ОСОБА_1 , старшого фахівця з нормування праці сектора організації праці та заробітної плати Полтавського відділення капітального ремонту свердловин, за її згодою переведено із 23 травня 2018 року на посаду фахівця з організації і нормування праці сектору організації праці та заробітної плати Полтавського відділення тампонажних робіт на період тимчасового переведення ОСОБА_3 , фахівця з організації і нормування праці сектора організації праці та заробітної плати Полтавського відділення тампонажний робіт на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_4 , до дня фактичного виходу ОСОБА_4 з відпустки по догляду за дитиною.

Із 16 серпня 2018 року на підставі наказу від 15 серпня 2018 року № 92-П

ОСОБА_1 , фахівця з організації і нормування праці сектора організації праці та заробітної плати Полтавського відділення тампонажних робіт, переведено за її згодою на посаду старшого фахівця з нормування праці сектора організації праці та заробітної плати Полтавського відділення капітального ремонту свердловин на період тимчасового переведення основного працівника ОСОБА_2 у відділ організації праці та заробітної плати апарату управління.

03 лютого 2020 року ОСОБА_2 подала роботодавцю заяву про переведення її на основне місце роботи та наказом від 06 лютого 2020 року № 73-К її переведено

із 07 лютого 2020 року постійно на посаду старшого фахівця з нормування праці сектору організації праці та заробітної плати Полтавського відділення капітального ремонту свердловин.

У зв`язку із виходом на роботу основного працівника - ОСОБА_2 , наказом

від 05 лютого 2020 року № 70-К зі змінами, внесеними наказом від 03 березня

2020 року № 143-К, трудовий договір з ОСОБА_1 розірвано на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України з 11 лютого 2020 року.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим, але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений, зокрема у наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.

Підставами припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3

статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36

КЗпП України).

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Правильним та обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що звільнення позивача відбулося відповідно до вимог трудового законодавства, оскільки між сторонами у справі діяли строкові трудові договори (строк дії обумовлювався подією - виходом основного працівника), а саме: із 26 вересня

2017 року по 22 травня 2018 року, із 23 травня по 15 серпня 2018 року та із 16 серпня 2018 року по 06 лютого 2020 року, а тому відповідач, як одна із сторін трудового договору, заявивши вимогу про припинення трудового договору та видавши наказ про звільнення позивача із 06 лютого 2020 року, зі змінами, внесеними наказом

від 03 березня 2020 року про розірвання трудового договору з 11 лютого 2020 року, тобто в останній день дії договору, діяв відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України.

ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що між сторонами існували безстрокові трудові відносини, чи що після закінчення строку дії трудового договору сторони досягнули домовленості про продовження трудових відносин. Як прийняття на роботу, так і переведення здійснювалось роботодавцем за згодою позивача.

Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що заявником не доведено, що між сторонами укладений трудовий договір на невизначений строк, адже у заявах про прийняття на роботу та про переведення вона особисто вказувала строк цього договору, а саме до виходу з відпустки основного працівника та на період тимчасового переведення іншого працівника, у зв`язку із цим відсутні як підстави для поновлення позивача на роботі, так і підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Переведення позивача із однієї посади, яку вона обіймала на строк до виходу основного працівника, на іншу, перебування на якій також обумовлено у відповідному наказі строком, а саме на період тимчасового переведення основного працівника, не змінило строковий характер трудових відносин позивача із роботодавцем. Тому, при настання обставини, з якою пов`язувався період перебування позивача на відповідній посаді, роботодавець обґрунтовано звільнив позивача за закінченням строку договору, на який його укладено.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду України

від 13 вересня 2017 року у справі № 6-254цс17, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

У постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-254цс17 Верховний Суд України скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд виходив з того, що висновок судів про безстроковий характер трудового договору позивача є передчасним, оскільки у наказі від 31 серпня 2013 року зазначалось, що переведена з посади старшого лаборанта кафедри міжнародних відносин на посаду викладача кафедри політології до проведення конкурсу. Проте судами не надано жодної оцінки тій обставині, що у подальшому позивач брала участь у конкурсному обранні за власним волевиявленням, однак її кандидатура не пройшла конкурсний відбір.

Проте, у розглядуваній справі № 554/1931/20 встановлено, що як призначення позивача 25 вересня 2017 року на посаду старшого інженера нормування праці позивача обумовлювалось певним періодом, а саме: на час відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку іншого працівника та до дня фактичного виходу іншого працівника з відпустки по догляду за дитиною, так і переведення

22 травня 2018 року на посаду фахівця з організації і нормування праці сектору організації праці та заробітної плати здійснювалось на період тимчасового переведення іншого працівника.

Отже, у справі № 6-254цс17, наведеній заявником як приклад неоднакового застосування норм права, встановлені інші фактичні обставини, ніж встановлені у справі, що переглядається.

Переглянувши у касаційному порядку судове рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, з урахуванням неможливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального чи процесуального права, тому касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Крім того, враховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2021 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання касаційної скарги до закінчення касаційного провадження, суд, ухвалюючи рішення, стягує на користь держави із заявника 2 368,87 грн судового збору, який має бути перерахований або внесений за такими реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м. Києві/Печерс. р-н/22030102; код отримувача (за ЄДРПОУ) - 37993783; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача - UA0026007; код класифікації доходів бюджету - 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 22 березня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання касаційної скарги на постанову Полтавського апеляційного суду

від 22 березня 2021 року у розмірі 2 368,87 грн.

На підтвердження сплати судового збору ОСОБА_1 надати суду документ, що підтверджує його сплату.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик