Справа № 199/8107/20
11 березня 2021 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого - судді Богун О.О.,
при секретареві Францевій М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що відповідач її колишній чоловік - ОСОБА_2
Згідно з договору проживання у гуртожитку за вказаною вище адресою, між позивачкою ОСОБА_1 , та наймодавцем - філією «Житлово-комунальний комплекс «Жилсервіс» ГОВ «Дніпрометалургремонт» від 01 червня 2007р.. позхивачка вселилася в кімнату АДРЕСА_1 , житловою площею 22.61 кв.м., будинку АДРЕСА_1 . Фактично сторони були зареєстровані за цією адресою ще з 2001 року, однак даний договір було укладено з 2007р. Позивача була стороною договору, але крім неї був вселений її з відповідачем син тоді ще неповнолітній ОСОБА_3 , та відповідач.
Відповідач ОСОБА_3 є зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , однак в ньому не проживає з серпня 2006 року без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, які нараховуються згідно чисельності зареєстрованих осіб, у зв`язку з чим позивач змушена їх сплачувати самостійно в повному обсязі. Перешкод у користуванні жилим приміщенням позивачу не чинили, він добровільно визначив собі інше місце проживання і жилим приміщенням не користується. Тому позивач просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою від 04.01.2021 відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
В судове засідання позивач не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України.
Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України).
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії").
Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном.
Судом встановлено, що між ОСОБА_1 , та наймодавцем - філією «Житлово-комунальний комплекс «Жилсервіс» ТОВ «Дніпрометалургремонт» від 01 червня 2007р.. було укладено договір проживання у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 відповідно до якого позивачка та члени її сім`ї вселилася в кімнату АДРЕСА_1 , житловою площею 22.61 кв.м.,. Фактично сторони були зареєстровані за цією адресою ще з 2001 року, однак даний договір було укладено з 2007р. Позивача була стороною договору, але крім неї був вселений її з відповідачем син тоді ще неповнолітній ОСОБА_3 , та відповідач (а.с. 10).
Згідно з довідкою № 1435 від 23.11.2020, виданою директором КП «Жилсервіс-5» ДМР, відповідач ОСОБА_2 є зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 . Особовий рахунок відкрито на кімнату АДРЕСА_1 , з 23.03.2001 року (а.с.7). Факт не проживання відповідача підтверджено актом від 26.11.2020 року складений та підписаний сусідами мешканців кімнати АДРЕСА_1 (а.с. 8).
Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, який було розірвано 12.03.2008 року про, що в Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний актовий запис №129 (а.с.6).
Відповідач залишається зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1 однак не проживає в житловому приміщенні без поважних причин з серпня 2006 року.
Згідно зі ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки відповідач ОСОБА_2 втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, проте позивачем на заявлено відповідну вимогу про стягнення з відповідачів на його користь судових витрат, тому суд вважає судові витрати віднести на рахунок позивача.
Керуючись ст.ст. 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 19, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив користування житловим приміщенням кімнатою АДРЕСА_1 .
Судові витрати віднести на рахунок позивача.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції яка діє з 15.12.2017, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач: ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою - АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІПН невідомий, місце проживання зареєстровано за адресою - АДРЕСА_1 .
Суддя О.О.Богун