Ухвала

Іменем України

28 липня 2021 року

м. Київ

справа № 759/7934/21

провадження № 61-12408ск21

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 22 червня 2021 року в справі за заявою ОСОБА_4 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тарасова Юлія Петрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Панченко Алла Павлівна, про визнання недійсним договору довічного утримання і договору про зміну набувача за договором довічного утримання та визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У квітня 2021 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тарасова Ю. П., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Панченко А. П., про визнання недійсним договору довічного утримання і договору про зміну набувача за договором довічного утримання та визнання заповіту недійсним.

Разом з позовною заявою ОСОБА_4 подала заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом:

- накладення арешту та встановлення заборони відчуження на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 51,28 кв. м, яка належить на праві власності ОСОБА_3 , зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_2 ;

- заборони всім суб`єктам державної реєстрації вносити будь-які зміни до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 51,28 кв. м, яка належить на праві власності ОСОБА_3 , зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_2 ;

- заборони приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Панченко А. П. вчиняти дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі заповіту ОСОБА_6 від 26 червня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасовою Ю. П. за реєстровим № 444.

У мотивування вимог заяви посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_6 .

Спадкоємцями за законом є ОСОБА_4 (позивач) та ОСОБА_5 (третя особа).

09 листопада 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А. П. була відкрита спадкова справа № 66718188.

Водночас, 02 липня 2020 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасовою Ю. П. за реєстровим номером № 483, згідно з яким він, як відчужувач, передав, а ОСОБА_1 , як набувач, отримала у власність 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

25 серпня 2020 року укладено договір про зміну набувача за договором довічного утримання від 02 липня 2020 року, згідно умов якого право набувача перейшло до ОСОБА_3

26 червня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасовою Ю. П. за реєстровим № 444 було посвідчено заповіт від імені ОСОБА_6 , згідно умов якого він заповів все належне йому майно на користь ОСОБА_2 .

На момент укладення спірних правочинів ОСОБА_6 не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними.

Застосування такого заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту та встановлення заборони відчуження майна направлено, насамперед, на забезпечення дійсної ефективності судового захисту та упередження можливості додаткового порушення прав та законних інтересів позивача.

Крім того, задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні судового рішення є необхідність у забезпеченні позову шляхом заборони нотаріусу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я відповідача.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 21 квітня 2021 року заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 червня 2021 року ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 21 квітня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 51,28 кв. м, яка належить на праві власності ОСОБА_3 , зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_2 .

У задоволенні іншої частини заяви відмовлено.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту майна, може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист і поновлення порушених прав та інтересів заявника.

23 липня 2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 22 червня 2021 року у зазначеній вище справі.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 11) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У частині десятій статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі

№ 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Враховуючи викладене, оскільки існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій.

За наведених обставин судом апеляційної інстанції на законних підставах вжито заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 22 червня 2021 року в справі за заявою ОСОБА_4 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тарасова Юлія Петрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Панченко Алла Павлівна, про визнання недійсним договору довічного утримання і договору про зміну набувача за договором довічного утримання та визнання заповіту недійсним - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко