Справа № 509/3134/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.,

при секретарі Задеряки Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна та стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ :

3 липня 2020 року, представник первісної позивачки ОСОБА_3 адвокат Гарєєв Є.Ш. звернувся до суду з позовом, в якому просив суд, встановити факт родинних відносин між неповнолітньою донькою ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якої вона діє та ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 як дочки та батька, визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 03.06.2020 р. приватним нотаріусом Овідіопольського РНО Одеської області Гурською В.С. (реєстр. № 608), яким посвідчено право власності ОСОБА_2 на квартиру за адресою : АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті її сина ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 в частині визнання ОСОБА_2 власницею 1/2 частину вказаної квартири цього майна, визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою : АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 суму грошових коштів у розмірі 50000 грн., які були зняті з банківських рахунків ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 після його смерті та стягнути з ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору та витрат на правничу допомогу.

В подальшому, від представниці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 адвоката Пуленко А.Г. до Овідіопольського райсуду Одеської області надійшов збільшений позов, в якому остання просила суд, встановити факт родинних відносин між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 як дочки та батька, визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 03.06.2020 р. приватним нотаріусом Овідіопольського РНО Одеської області Гурською В.С. (реєстр. № 608), яким посвідчено право власності ОСОБА_2 на квартиру за адресою : АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті її сина ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 в частині визнання ОСОБА_2 власницею 1/2 частину вказаної квартири цього майна, визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою : АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 суму грошових коштів у розмірі 133500 грн., які були зняті з банківських рахунків ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 після його смерті, який мотивований тим, що під час знаходження даної справи в суді на стадії підготовчих судових засідань, ОСОБА_1 , 01.12.2002 р., в чиїх інтересах діяла її матір первісна позивачка ОСОБА_3 , вже виповнилося 18 років та вона стала повнолітньою, а тому може самостійно представляти свої інтереси в суді по даній справі в порядку ст. 55 ЦПК України, як позивачка, у зв`язку з чим, відбулася процесуальна заміна позивачки з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 , інтереси якої в суді представляє її представниця адвокат Пуленко А.Г. за ордером. Щодо позовних вимог, представницею позивачки зазначається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , шлюб між яким та матір`ю ОСОБА_3 , зареєстрований 21.09.2001 р. був розірваний заочним рішенням Приморського райсуду м. Одеси від 24.11.2010 р., яким малолітню доньку подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було залишено на утримання матері ОСОБА_3 , в подальшому, рішенням Київського райсуду м. Одеси від 24.01.2014 р., яке набрало законної сили 04.02.2014 р., ОСОБА_4 було позбавлено батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зі стягненням з нього аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 11.01.2013 р. і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини відмовлено.

Так, після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 залишилася спадщина у виді квартири, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , та належала спадкодавцю на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 30.03.2016 р. (реєстр. № 294), укладеного між дарувальницею ОСОБА_2 та обдарованим ОСОБА_4 , яку після смерті свого сина одноособово успадкувала його матір відповідачка ОСОБА_2 , отримавши в нотаріальному порядку свідоцтво про право на спадщину за законом від 03.06.2020 р. (реєстр. № 608), вказавши в заяві від 23.01.2020 р. на ім`я приватного нотаріуса Овідіопольського РНО Одеської області Гурської В.С. про відсутність крім неї інших спадкоємців, достовірно знаючи про свою онуку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка також є спадкоємцем І-ої черги за законом після смерті свого батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , незважаючи на позбавлення його батьківських прав відносно доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка через свою матір ОСОБА_3 , як законну представницю, своєчасно, у встановлений законом 6-ти місячний строк звернулася з заявою від 03.02.2020 р. про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 до приватного нотаріуса Овідіопольського РНО Вінницького Б.В., повідомивши про іншу спадкоємицю за законом матір спадкоємця ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідачку ОСОБА_2 . Однак, через плутанину у написанні прізвища спадкоємця, остання не отримала свідоцтва про право на спадщину законом, що підтверджується рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 16.03.2020 р., яке набрало законної сили 16.04.2020 р., яким було встановлення факт родинних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 , як матері та сина. В той же час, обґрунтовуючи позов в частині встановлення факту родинних відносин між батьком та донькою ОСОБА_1 , її представниця посилається на розбіжності у написанні по батькові спадкодавця ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , як « ОСОБА_5 » та « ОСОБА_6 », які містяться у свідоцтві про народження позивачки, у свідоцтві про одруження. Обґрунтовуючи позов в частині визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_2 , представниця позивачки посилається на вимоги ст. 1261 ЦК України, за якою у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який йог пережив, та батьки та на ч.ч. 1,3,4,5 ст. 1268 ЦК України, якою передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня, неповнолітня, не дієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених ч.ч. 2-4 ст. 1273 цього Кодексу, вказуючи при цьому, що на момент смерті свого батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , його донька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 була неповнолітня, а тому вважається такою, що прийняла спадщину, а також на ст. 1301 ЦК України, відповідно до якої, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених Законом. Крім цього, в збільшеному позові йдеться про грошові кошти у загальній сумі 267000 грн., які також відносяться до спадкової маси, які були за життя зароблені (заощаджені) спадкодавцем ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 та на момент смерті останнього знаходилися на банківських рахунках спадкодавця у АТ КБ «ПриватБанк», відкритих на його ім`я та які були зняті повністю після його смерті матір`ю ОСОБА_2 , яка мала у своєму розпорядженні банківську карту сина ОСОБА_4 , яку їй було передано за описом разом з іншими речами померлого керівництвом крюїнгової компанії, де працював моряком спадкодавець ОСОБА_4 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуваючи у закордонному рейсі в Італії, що вбачається з банківських виписок по особовому рахунку, що було підтверджено відповідачкою у своєму позові до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування квартири, який перебуває на розгляді в Овідіопольському райсуді Одеської області, в якому остання вказувала, що витратила вказані кошти, які залишилися на карткових рахунках сина на погашення боргів померлого перед третіми особами, а тому представниця позивачки просила суд, стягнути з відповідачки на користь ОСОБА_1 , 1/2 частину суму спадкових грошових коштів у розмірі 133500 грн.

В судове засідання представниця позивачки не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, особисто під розписки, причини неявки суду не повідомила, надіславши на електронну адресу (скриньку) суду заяву, в якій повністю підтримала збільшений позов ОСОБА_1 , який просила задовольнити та слухати справу за її відсутністю та відсутністю позивачки (т. 3 а.с. 16).

Представник відповідачки за ордером адвокат Нан Д.М. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, особисто під розписку, надіславши на електронну адресу (скриньку) суду заяву, в якій просив суд, відмовити у задоволенні безпідставного позову з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов, надісланому до суду раніше, 26.10.2020 р. та провести розгляд справи за відсутністю сторони відповідача (т. 2 а.с. 1-3, т. 3 а.с. 14-15).

Дослідивши письмові матеріали справи та додатково надані докази, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України передбачено суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до умов ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами та факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти (крім зазначених у ч. 2 цієї статті), від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно із статтею 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Згідно роз`яснення п.п. 7,10 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо твердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину та інше. В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника, тощо.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 Цивільного кодексу України).

Статтею 1261 Цивільного кодексу України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з частинами 1, 3, 4, 5 статті 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців (ст. 1297 ЦК України).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу).

Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна (ст. 1299 ЦК України).

Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як зазначено в абз. 3 п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до ст. 1301 ЦК України - свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11, у ст. 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

У постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17 Верховний Суд дійшов висновку про те, що порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб - є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним.

Разом з тим, зі змісту абз. 5 п. 19 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», можна зробити висновок, що у разі порушення права спадкоємців на частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, у якій це право порушене, а не про визнання недійсним такого свідоцтва в цілому.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

На думку суду, факт родинних відносин позивачки ОСОБА_1 підтверджується наступними доказам и по справі.

У свідоцтві про народження ОСОБА_1 , її батько записаний як ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 18).

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу від 21.09.2001 року батьки ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, який був розірваний заочним рішенням Приморського райсуду м. Одеси від 24.11.2010 р., яким малолітню доньку подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було залишено на утримання матері ОСОБА_3 , в подальшому, рішенням Київського райсуду м. Одеси від 24.01.2014 р., яке набрало законної сили 04.02.2014 р., ОСОБА_4 було позбавлено батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зі стягненням з нього аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 11.01.2013 р. і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини відмовлено (т. 1 а.с. 20-21,23,26).

Згідно з витягом із реєстру виконавчих проваджень було відкрито виконавче провадження щодо боржника - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , стягувач ОСОБА_3 .

У зв`язку з чим, суд дійшов висновку про доведеність родинних відносин між позивачкою та її батьком ОСОБА_4 , а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Спадкодавець ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в Італії, м. Савона, що підтверджується належним чином перекладеним з італійської на українську мови та засвідченим нотаріально у м. Савоні витягом з актового запису № 1140, після смерті якого була заведена спадкова справа за заявою його матері відповідачки ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 177-180).

Після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 залишилася спадщина у виді квартири, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , та належала спадкодавцю на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 30.03.2016 р. (реєстр. № 294), укладеного між дарувальницею ОСОБА_2 та обдарованим ОСОБА_4 , яку після смерті свого сина одноособово успадкувала його матір відповідачка ОСОБА_2 , отримавши в нотаріальному порядку свідоцтво про право на спадщину за законом від 03.06.2020 р. (реєстр. № 608), вказавши в заяві від 23.01.2020 р. на ім`я приватного нотаріуса Овідіопольського РНО Одеської області Гурської В.С. про відсутність крім неї інших спадкоємців, достовірно знаючи про свою онуку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка також є спадкоємцем І-ої черги за законом після смерті свого батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , незважаючи на позбавлення його батьківських прав відносно доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка через свою матір ОСОБА_3 , як законну представницю, своєчасно, у встановлений законом 6-ти місячний строк звернулася з заявою від 03.02.2020 р. про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 до приватного нотаріуса Овідіопольського РНО Вінницького Б.В., повідомивши про іншу спадкоємицю за законом матір спадкоємця ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідачку ОСОБА_2 . Однак, через плутанину у написанні прізвища спадкоємця, остання не отримала свідоцтва про право на спадщину законом, що підтверджується рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 16.03.2020 р., яке набрало законної сили 16.04.2020 р., яким було встановлення факт родинних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 , як матері та сина (т. 1 а.с. 176,188-189,192-204, т. 2 а.с. 4-6).

У зв`язку з викладеним, суд, в порядку ст.ст. 1261,1268,1296,1297,1268,1301 ЦК України, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 03.06.2020 р. приватним нотаріусом Овідіопольського РНО Одеської області Гурською В.С. (реєстр. № 608), яким посвідчено право власності ОСОБА_2 на квартиру за адресою : АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті її сина ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 в частині визнання ОСОБА_2 власницею 1/2 частину вказаної квартири цього майна та визнаня за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою : АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 248 ЦК України, представництво за довіреністю припиняється у разі, зокрема: 6) смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов`язаний негайно повернути довіреність.

Суд вважає доведеними документально дані про інше спадкове майно у виді грошових коштів в сумі 267000 грн., які також відносяться до спадкової маси, і які були за життя зароблені (заощаджені) спадкодавцем ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 та на момент смерті останнього знаходилися на банківських рахунках спадкодавця у АТ КБ «ПриватБанк», відкритих на його ім`я та які були зняті повністю після його смерті матір`ю ОСОБА_2 , яка мала у своєму розпорядженні банківську карту сина ОСОБА_4 , яку їй було передано за описом разом з іншими речами померлого керівництвом крюїнгової компанії, де працював моряком спадкодавець ОСОБА_4 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуваючи у закордонному рейсі в Італії у м. Савоні, що вбачається з банківських виписок по особовому рахунку, що було підтверджено відповідачкою у своєму позові до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування квартири, який перебуває на розгляді в Овідіопольському райсуді Одеської області, в якому остання вказувала, що витратила вказані кошти, які залишилися на карткових рахунках сина на погашення боргів померлого перед третіми особами, а тому на думку суду є законні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивачки ОСОБА_1 в порядку ст.ст. 1216,1261,1267,1268,1297 ЦК України, 1/2 частину суму спадкових грошових коштів у розмірі 133500 грн. (т. 1 а.с. 72-119,125-172, т. 2 а.с. 23-152,209-217,240-247).

На підстав ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог повністю, з відповідачки на користь позивачки належать стягненню витрати по сплаті судового збору та за забезпечення позову у загальному розмірі 3801,60 грн. (т. 1 а.с. 8,41).

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,137,141,158,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273,315,319,293 ЦПК України, ст.ст. 1216,1261,1268,1296,1297,1301 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», суд, -

ВИРІШИВ :

1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна та стягнення грошових коштів задовольнити ;

2.Встановити юридичний факт родинних відносин між ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_6 як дочки та батька ;

3.Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 03 червня 2020 року приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Гурською Валентиною Семенівною та зареєстроване в реєстрі за № 608, яким посвідчено право власності ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 - в частині визнання за ОСОБА_2 власником 1/2 частки цього майна ;

4.Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частку квартири за адресою : АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

5.Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) суму грошових коштів у розмірі 133500 грн., які були зняті з банківських рахунків ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 після його смерті.

6.Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) судові витрати у вигляді судового збору за розгляд справи та за забезпечення позову в сумі 3801,60 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 29.07.2021 р.

Суддя Гандзій Д.М.