Справа № 346/6034/13-ц
Провадження № 22-ц/4808/1204/21
Головуючий у 1 інстанції Потятинник Ю.Р.
Суддя-доповідач Девляшевський
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря: Максимів Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та державного акту на право власності на земельну ділянку за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю Галицька торгова компанія на ухвалу Коломийського міськрайонного суду, постановлену головуючим суддею Потятинником Ю.Р. 14 листопада 2013 року,

в с т а н о в и в:

В вересні 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та державного акту на право власності на земельну ділянку по причині неоплати обумовлених договором коштів за названі об`єкти нерухомого майна.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 14 листопада 2013 року затверджено мирову угоду сторін на наступних умовах. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 12.05.2005 р. і посвідчений приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Трачук Л.В., зареєстрований в реєстрі за № Д-399. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0983 га серії ЯМ № 640142, виданий ОСОБА_3 на підставі рішення Коломийської міської ради № 1976 від 25.10.2005 р. В порядку реституції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повернуто у власність вищевказане будинковолодіння та земельну ділянку площею 0,0983 га, які розташовані по АДРЕСА_1 у таких пропорціях: ОСОБА_2 39/100 частин, ОСОБА_1 61/100 частин. За дітьми відповідачів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та внуком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зберігається право проживання в будинку по АДРЕСА_1 протягом трьох років з дня підписання даної мирової угоди. Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовляються від будь-яких вимог майнового та немайнового характеру до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і не матимуть до останніх жодних претензій матеріального та морального характеру. Позивачі передають відповідачці ОСОБА_3 оригінали всіх існуючих боргових розписок, які підписані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Представником ОСОБА_9 в інтересах ТзОВ «Галицька торгова компанія» подано апеляційну скаргу, у якій апелянт посилається на невідповідність рішення суду першої інстанції вимогам процесуального закону щодо законності судового рішення. Вказує, що на час ухвалення судом ухвали ОСОБА_4 був співвласником житлового будинку та земельної ділянки, які в порядку реституції повернено в володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . На його думку, судом ухвалено рішення без врахування майнових інтересів апелянта, як кредитора. Зазначає, що згідно рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 31 серпня 2011 року ОСОБА_4 є боржником ТзОВ «Галицька торгова компанія». Враховуючи викладене, на думку представника апелянта, при примусовому виконанні рішення суду державний виконавець міг звернути стягнення на частку майна ОСОБА_4 , також кредитор міг висунути вимогу про виділ частки ОСОБА_4 із спільного майна та звернути на нього стягнення. Вказує, що на час затвердження мирової угоди ОСОБА_4 перебував під вартою, тому не міг підписати мирову угоду, подану суду. Оскільки судом першої інстанції при затвердженні мирової угоди не враховано інтереси кредитора, апелянт вважає ухвалу такою, що суперечить вимогам ст. 175, п.4 ч.1 ст. 205 ЦПК України (в редакції станом на 14.11.2013 року) та просить її скасувати.

09 липня 2021 року представником апелянта подано клопотання про доповнення апеляційної скарги. Вказано, що згідно інформації про виконавче провадження 10.11.2011 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_4 . Тому, при наявності заборони на відчуження боржник не мав права вчиняти мирову угоду, а суд не в праві був її затверджувати, враховуючи наявність заборони та відсутності згоди кредитора.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В засідання апеляційного суду ОСОБА_9 не з`явився з невідомих причин. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, клопотань щодо реалізації прав суду апеляційної інстанції не подано. Сторонам в даній справі теж направлялось у встановленому законом порядку судові повідомлення. Отже, є правові підстави для розгляду справи у відсутності сторін та представника апелянта.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість апеляційної скарги з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу.

Вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що на відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

Згідно ч.1 ст. 175 ЦПК України (в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову. Відповідно до ч.5 ст. 175 ЦПК України, закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Затверджуючи мирову угоду, суд першої інстанції виходив того, що мирова угода на зазначених умовах не суперечить закону, не порушує будь-чиїх прав, свобод та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25 листопада 1997 року; пункт 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25 грудня 1997 року; та пункт 1 резолютивної частини Рішення № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

У рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Отже, обов`язок обгрунтування наявності порушеного права процесуальним законом покладено безпосередньо на особу, яка звернулась за захистом права до суду.

Колегія суддів констатує, що під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Апеляційний суд приходить до переконання, що у апелянта ТзОВ «Галицька торгова компанія» відсутнє порушене суб`єктивне право чи майновий інтерес, оскільки за результатом розгляду спору не вирішено питання про права та обов`язки апелянта. Відповідно до частин 3,4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, апелянт як суб`єкт звернення до суду, несе ризик настання наслідків пов`язаних з ненаданням доказів в обгрунтування порушення його прав за результатом розгляду спору. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В обґрунтування апеляційної скарги викладено припущення щодо ймовірної можливості звернення стягнення на майно в разі відмови в задоволенні позову, що не є правовою підставою для скасування затвердженої мирової угоди. Відповідно апелянтом необґрунтовано належними правовими підставами, що рішення в даній справі впливає на реалізацію його прав, як стягувача.

Окрім цього, мирову угоду затверджено в листопаді 2013 році. Матеріали апеляційної скарги не містять жодних належних та допустимих доказів, що ОСОБА_4 на даний час не має іншого майна і не працює, доходів не отримує.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року у справі №522/3541/15 (провадження №61-31599св19), дійшов правового висновку про те, що «згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої, п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Аналіз змісту частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки, якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін «зловживання правом» означає те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

В цьому контексті колегія суддів звертає увагу на те, що безпосередньо апелянтом надано інформацію про виконавче провадження станом на 08.07.2021 року. Відповідно до цієї інформації виконавче провадження за наказом Господарського суду від 14.09.2011 №1669 щодо боржника ОСОБА_4 закінчено. Згідно вказаного витягу остання дата проведення дій в межах виконавчого провадження: 26.06.2014 року. Назва виконавчої дії: закінчення ВП п.10 ч.1 ст. 49 (направлення ВД за належністю до іншого відділу ДВС. Таким чином апелянтом не подано релевантної інформації, що станом на час подання апеляційної скарги відкрито виконавче провадження, за яким апелянт є стягувачем, і що воно по даний час перебуває на виконанні. Не доведено, що проводяться виконавчі дії. Враховуючи викладене, колегія суддів констатує, що апелянт заснував апеляційну скаргу на припущеннях, які не визначають собою юридичну підставу для скасування мирової угоди та направлення справи для продовження розгляду.

Апеляційний суд звертає увагу також на те, що шлюб між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_10 розірвано.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку».

Враховуючи вищевикладену правову позицію, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо порушення оскарженою ухвалою можливості звернення стягнення на майно. Адже питання режиму власності підлягає вирішенню в порядку іншого спору, в разі його наявності.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. theUnitedKingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).

Аналізуючи зазначені норми права, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд і керуючись критерієм «поза розумним сумнівом». Колегія суддів констатує, що ТзОВ Галицька торгова компанія не доведено, що затверджена судом мирова угода завдає шкоди, яка виражається у несприятливих для кредитора наслідках. Тому, не залучення ТзОВ Галицька торгова компанія до участі у справі не порушує право на доступ до суду, таким чином апеляційний суд приходить до переконання, що суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про затвердження мирової угоди в даній справі не вирішив питання про права та обов`язки юридичної особи апелянта.

В свою чергу, колегія суддів також звертає увагу на ту обставину, що продовження розгляду спору після скасування мирової угоди, затвердженої в 2013 році, може порушити права та інтереси осіб, які на даний час є власниками або користувачами майна. Таким чином, враховуючи принципи розумності та справедливості втручання є не виправданим та не кореспондує завданням цивільного судочинства.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

З огляду на вищенаведене провадження за апеляційною скаргою відповідно до п.3 ч.1 ст. 362 ЦПК України підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 362, 367, 369, 374, 379 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю Галицька торгова компанія на ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 14 листопада 2013 року закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст ухвали складено 30 липня 2021 року.