Справа № 216/718/18
провадження №2/216/212/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Бутенко М.В.,

при секретарі судового засідання Кравець А.С.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Положешної Ю.Е.,

представника відповідача адвоката Слісаренка О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_1 до Державного університету економіки і технологій про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного університету економіки і технологій, який є правонаступником Криворізького економічного інституту Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет ім. В. Гетьмана» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Уточнюючі свої позовні вимоги в останнє 26.02.2021 року посилалася на те, що вона працювала у Криворізькому економічному інституті Київського національного економічного університету з 29.12.2003 року на посаді сторожа. 02.09.2016 року згідно з наказом від 01.09.2016 року її прийнято в порядку переведення на посаду сторожа навчального корпусу інституту. 31.12.2017 року її було звільнено із займаної посади згідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників. Вважає, що її звільнення з роботи проведено з порушенням вимог ч. 3 ст. 32, пункту 1 частини 1 статті 40, статті 49-2 КЗпП України та виключно з особистих мотивів оскільки відповідач мав намір звільнити її та змусити написати заяву за власним бажанням. Позивач категорично відмовилася ознайомлюватися з наказом про зміну в штатному розписі та скороченню посад, про що було складено акт від 30.10.2017 року, який на думку позивача також не відповідає діючому законодавству. До останнього позивач надіялась на мирне врегулювання спору, тому не забирала трудову книжку, однак все ж таки 22.01.2018 року звернулася до університету для отримання трудової книжки про що розписалася у відповідних журналах. Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати протиправним та скасувати наказ № 255-К від 18.12.2007 року про звільненя ОСОБА_1 з посади сторожа Криворізького економічного інституту Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет ім. В. Гетьмана», правонаступником якого є Державний університет економіки і технологій, поновити її на посаді сторожа Державного університету економіки і технологій та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Узагальнений виклад позиції відповідача

Представником відповідача по справі Криворізького економічного інституту Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет ім. В. Гетьмана», правонаступником якого є Державний університет економіки і технологій, 18.04.2018 року до суду надіслано відзив на позов, за якими відповідач позов не визнав, просив відмовити позивачу в задоволенні позову з тих підстав, що відповідачем повністю дотримано процедуру проведення змін в організації виробництва і праці (скорочення чисельності та штату працівників) та не порушено трудових прав позивача, зазначивши на обґрунтування заперечень, що фінансування інституту здійснюється згідно штатного розпису, який затверджується Міністерством освіти і науки України на календарний рік. Враховуючи припинення експлуатації гуртожитків та навчального корпусу згідно наказу від 31.10.2017 року № 136, було внесено зміни до штатного розпису на 2018 рік та скорочено посади сторожів на 11 штатних посад у порівнянні із штатним розписом на 2017 рік, що підтверджується штатними розписами на 2017 та на 2018 роки. Позивач відмовилась від ознайомлення з наказом від 27.10.2017 року № 133 про зміну в штатному розписі та скорочення посад і представником роботодавця було складено акт від 30.10.2017 року про відмову ОСОБА_1 від ознайомлення, тому даний акт є належним підтвердженням факту отримання працівником повідомлення про скорочення. Враховуючи припис довідки до акту огляду МСЕК серія 12ААА № 645623 виданої ОСОБА_1 , якій встановлено інвалідність третьої групи, можливості роботодавця щодо пропонування працівникові іншої роботи були обмеженими, вакантних посад сторожа станом на 01.01.2018 року не було. Відповідачем була виконана умова, передбачена ст. 32 КЗпП України щодо повідомлення ОСОБА_1 не пізніше ніж за два місяці про зміну істотних умов праці з 01.01.2018, від яких позивач відмовився 30.10.2017 року при ознайомленні з наказом. Крім того, з боку відповідача не вбачається жодних порушень про працю в частині порядку вивільнення працюючих інвалідів, що підтверджується актом перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування № 317/4.2-3 Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області. Таким чином, доводи Позивача щодо порушення відповідачем вимог статей 32, 40 та 49-2 КЗпП України є безпідставними та необґрунтованими.

Додаткові пояснення та аргументи позивача щодо предмета спору.

Відповідно до відповіді на відзив від 12.06.2018 року та додаткових пояснень наданих 01.08.2018 року позивач вважає неналежним доказом наказ № 255-к від 18.12.2017 року про звільнення у зв`язку зі скороченням штату, яким було прийнято рішення про розірвання трудових договорів, укладених на невизначений строк, у зв`язку з скороченням штату працівників та звільнити відповідно до п.1ч.1 ст. 40 КЗпП України осіб, серед яких також була зазначена і позивачка. З вказаним наказом позивач була ознайомлена лише 22.01.2018 року тобто вже після її звільнення, адже вона особисто з ним не була ознайомлена, крім того, у наказі не йдеться про підстави для розуміння їх, як зміни в організації виробництва і праці. У зв`язку з припиненням експлуатації гуртожитків та навчального корпусу, згідно наказу № 136 від 31.10.2017 року, було внесено зміни до штатного розпису на 2018 рік та скорочено посади сторожів на 11 штатних посад у порівнянні із штатним розписом на 2017 рік. Вважає звільнення незаконним, оскільки у відповідності з ч. 1, 2 ст. 42 КЗпП України при скорочені чисельності або штату працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишені на роботі надається особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації, а також іншим категоріям працівників. Позивач вважає, що мала переваги на залишення на роботі в порівнянні з іншими працівниками, оскільки вона є інвалідом третьої групи. Відповідач не запропонував їй інше місце роботи у вказаній установі. Щодо акту від 30.10.2017 року про відмову ОСОБА_1 від ознайомлення позивач зазначає, що він був складений без її присутності, тобто не в момент відмови від ознайомлення, що також є порушенням його оформлення, усі особи, які підписали акт є заінтересованими.

Рух справи у суді

Згідно з ч.2 ст.27 та ч.1 ст.28 ЦПК України, справа підсудна Центрально-Міському районному суду Дніпропетровської області, як суду першої інстанції.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду Дніпропетровської області від 15.02.2018 року позов було залишено без руху (т. 1 а.с.35).

Ухвалою суду від 12.03.2018 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (т. 1 а.с. 43).

Згідно розпорядження заступника керівника апарату Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу № 2281 від 04.12.2018 року, цивільна справа № 216/718/18-ц, відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, у зв`язку з припиненням у судді Онопченка Ю.В. повноважень судді з 07.11.2018 року, шляхом повторного перерозподілу була передана судді Бутенко М.В. та ухвалою судді від 05.12.2018 року прийнята нею до свого провадження (т. 1 а.с. 113-115).

Ухвалою суду від 05.03.2021 року було замінено відповідачів - Криворізький економічний інститут Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет ім. В. Гетьмана» та Державний вищий навчальний заклад «Київський національний економічний університет ім. В. Гетьмана» на їх правонаступника - Державний університет економіки і технологій (т. 2 а.с. ).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 на задоволенні позову наполягали, з підстав, викладених у уточненій позовній заяві.

Представник відповідача адвокат Слісаренко О.М. заперечувала проти задоволення уточненого позову, прохала в позові відмовити повністю за його необґрунтованістю.

Вислухавши позиції сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Судом встановлено, що позивач по справі - ОСОБА_3 працювала з 29.12.2003 року в Криворізькому економічного інституту Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет ім. В. Гетьмана», правонаступником якого є Державний університет економіки і технологій (т.2 а.с. 7-24), з 02.09.2016 року згідно наказу від 01.09.2016 року її було переведено на посаду сторожа навчального корпусу інституту (а.с.6-10).

Згідно наказу від 31.10.2017 року № 136 з 01.01.2018 року тимчасово припинено експлуатацію гуртожитків № 1, № 4, та навчального корпусу № 1 (т.1 а.с. 67) внесено зміни до штатного розпису на 2018 рік та скорочено посади сторожів на 11 штатних посад у порівнянні зі штатним розписом на 2017 рік, що підтверджується штатними розписами на 2017 та 2018 роки наявними в матеріалах справи (т.1 а.с.68-75).

30.10.2017 року комісією у складі начальника відділу кадрів ОСОБА_4 , в ауд. 201 навчального корпусу № 2 у присутності заступника директора з ФГР Кочуєвського Г.О., головного інженера ОСОБА_5 сторожу гуртожитку № 4 ОСОБА_1 було запропоновано ознайомитися з наказом від 27.10.2017 року № 133 «Про зміну в штатному розписі та скорочення посад» та з попередженням про її вивільнення 31.12.2017 року, однак остання відмовилася від ознайомлення, про що 30.10.2017 року комісією було складено акт про відмову ОСОБА_1 від ознайомлення (т.1 а.с. 76).

Відповідно до наказу № 255-к від 18.12.2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади сторожа навчального корпусу інституту, у зв`язку із скороченням штату працівників, згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с.10).

Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААА № 645623 ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності з 01.04.2017 року, в якому міститься висновок про умови та характер праці, а саме їй дозволено обіймати посади: сторож, вахтер, продавець, протипоказання до фізичної роботи. Дата чергового перегляду 15.03.2018 року (т.1 а.с. 77).

Відповідно до довідки відділу кадрів та управління персоналом від 16.04.2018 № 03/01-138, станом на 01.01.2018 року кількість штатних одиниць сторожів у штаті складала 22 особи, щодо посад вахтера та продавця у штатному розписі на 2018 рік не передбачено взагалі (т.1 а.с. 78).

З матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2017 році Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області було здійснено позапланове інспекційне відвідування інституту, за результатами якого було складено акт перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування № 317/4.2-3, згідно якого порушень вимог чинного законодавства щодо працюючих інвалідів не встановлено та зазначено, що працівників інституту своєчасно та належним чином попереджено про майбутнє вивільнення та ознайомлення про можливу подальшу роботу згідно нового штатного розпису на 2018 рік, а також враховані медичні рекомендації щодо праці інвалідів (т.1 а.с. 79-81).

Норми права та правові висновки Верховного Суду, що підлягають застосуванню.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з частиною 2 статті 22 КЗпП України, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, зазначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, зазначено, що, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до пункту 3 статті 62 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Згідно зі статтею 13 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованою Україною 04 лютого 1994 року, коли роботодавець планує припинення трудових відносин з причин економічного, технологічного, структурного або аналогічного плану, він своєчасно надає відповідним представникам працівників інформацію щодо цього питання, зокрема інформацію про причини передбачуваних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, та строк, протягом якого їх буде проведено.

Мотиви суду при вирішенні цієї справи

Судом встановлено дотримання роботодавцем при звільненні позивача вимог статей 40, 42, 49-2 КЗпП України, у зв`язку з тим, що у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, а саме скорочення чисельності штату працівників, тому позивача завчасно за два місяці попереджено про звільнення, з підстав, які зазначені у попередженні, що підтверджено актом комісії від 30.10.2017 року про відмову ОСОБА_1 від ознайомлення з наказом № 136 від 31.10.2017 року про тимчасове припинення експлуатації гуртожитків та навчального корпусу.

Повідомлення позивача про наступне вивільнення відбулося 27 жовтня 2017 року і до моменту звільнення ОСОБА_1 , тобто до 31.12.2017 року, відповідач не здійснював набір нових працівників на роботу, оскільки вакантні посади були відсутні.

Також було встановлено, що фінансування інституту здійснюється згідно штатного розпису, який затверджується Міністерством освіти і науки України на календарний рік, з метою зменшення витрат на утримання гуртожитків тимчасово припинено експлуатації гуртожитків та навчального корпусу № 1.

Трудовий договір, укладений з позивачем був розірваний Криворізьким економічним інститутом Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет ім. В. Гетьмана», правонаступником якого є Державний університет економіки і технологій, через те, що відбулися зміни в організації виробництва і праці: скорочення на 11 штатних посад сторожів.

Доводи позивача щодо недодержання відповідачем при її звільненні вимог статті 49-2 КЗпП України щодо її переважного права на залишення на роботі є необґрунтованими, так як воно не може бути застосовано, адже її звільнено у зв`язку зі скороченням штату, а не чисельності. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачу встановлено інвалідність третьої групи, можливості роботодавця щодо пропонування працівникові іншої роботи були обмеженими, вакантних посад сторожа станом на 01.01.2018 року не було, а посад вахтера та продавця у штатному розписі на 2018 рік не передбачено взагалі.

Посилання на те, що у інституті не було необхідності проведення скорочення посади сторожа не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, так як визначення чисельності та штату працівників є правом власника або уповноваженого ним органу.

За положенням частини першої статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації.

Як встановлено в судовому засіданні, та не спростовано матеріалами цивільної справи, позивач не була членом будь-якої профспілкової організації (т.1 а.с. 217).

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Посилання позивача на те, що вона має переважне право залишення на роботі у разі скорочення чисельності чи штату працівників відповідно до пункту 3 статті 42 КЗпП України, є необґрунтованими, оскільки наявність переважного права має значення, коли звільненню у зв`язку із скороченням підлягають декілька працівників, і роботодавець у такому випадку зобов`язаний враховувати наявність переважного права при працевлаштуванні працівника, чия посада скорочується, та інших працівників, які такого права не мають, але їх посади також скорочуються. Проте, скорочувалися одинадцять посад сторожів, одну з яких обіймав позивач, при цьому, в університеті не було інших вакантних посад.

Оскільки таке право не використовувалось відповідачем, суд відповідно й не має право обговорювати це питання, тому доводи позивача про переважне право на залишення на роботі при її вивільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці також не заслуговують на увагу.

Доводи позивача про незаконність проведених змін в організації виробництва та праці шляхом скорочення штату працівників та недоведеність такої необхідності відповідачем також є необґрунтованими з огляду на такі положення законодавства.

Відповідно до пункту 3статті 62 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Частиною третьою статті 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Таким чином, інститут має право самостійно вирішувати в яких саме посадах має потребу та вводити чи скорочувати у штатному розкладі саме ці посади.

Отже судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що при звільненні ОСОБА_1 були дотримані вимоги трудового законодавства та процедури звільнення, що спростовують доводи позивача щодо звільнення її керівництвом інституту з особистих мотивів. Доводи позивача в частині того що роботодавець мав намір давно її звільнити є нічим іншим як її припущеннями, які не знайшли підтвердження в ході розгляду справи. Наявні заяви та доповідні колег по роботі щодо незадовільної роботи ОСОБА_1 на посаді сторожа навчального корпусу не мають ніякого відношення до розгляду вказаної справи, тому суд до них відноситься критично та не приймає їх до уваги.

При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торіяпроти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, серія A № 303-A, параграф 29-30).

Також, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Як вказував позивач в позові, що 31.12.2017 року її було звільнено, 22.01.2018 року вона звернулася до роботодавця з метою отримання трудової книжки та отримала її на руки, однак видача їй на руки трудової книжки 22.01.2018 року нічим не підтверджено, окрім її письмових пояснень, з позовом до суду позивач звернулася 14.02.2018 року, тобто з пропуском місячного строку на звернення до суду, будь - яких інших доказів поважності пропуску строку звернення до суду позивачем не надано.

На переконання суду, єдиною підставою для поновлення строку звернення до суду є поважність причин пропуску строку.

Поважність причин пропуску строку є оціночним поняттям та має встановлюватися в кожному окремому випадку на підставі відповідних доказів, які у свою чергу оцінюються судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Поважними причинами пропуску строку можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії та підтверджені належними доказами.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України" зазначено, що однією з підстав для поновлення строків може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Суд не вбачає підстав для поновлення строку для звернення позивача до суду із позовною заявою, оскільки позивач не надав доказів, які б свідчили про наявність об`єктивних та непереборних для нього обставин пропуску строку.

Таким чином, суд вважає уточнені позовні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу № 255-К від 18.12.2007 року про звільненя ОСОБА_1 та поновлення її на посаді сторожа Державного університету економіки і технологій необґрунтованими, і такими, що не підлягають задоволенню. Також суд вважає, що необхідно відмовити у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ці вимоги є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частиною першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Отже з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору, а задоволенні позові відмовлено в повному обсязі, судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 259, 263 - 265 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст.36, 40, 41, 42, 43, 223, 228, 233, 234 Кодексу законів про працю України, ст.267 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 6 листопада 1992 року, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні уточненого позову ОСОБА_1 до Державного університету економіки і технологій про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 30 липня 2021 року о 15.00 годині.

Відомості про сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаюча та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Державний університет економіки і технологій, , юридична адреса: м.Кривий Ріг, вул. Медична, б.16.

Суддя М.В. Бутенко