Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Калініченко О.Б.

при секретарі Мельник Ю.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

04.05.2020 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що весною 2018 року він відкрив два карткові рахунки: пенсійний (для виплат) та зарплатний (універсальний), на які надійшли грошові кошти у розмірі 5420 грн. та 3002,65 грн. відповідно.

Будучи впевненим, що грошові кошти надійшли в його розпорядження, виїхав за місто на декілька тижнів. При виїзді з міста позивач відвідав магазин, а пізніше спробував розрахуватися за бензин, однак картки не спрацювали.

У відділенні банку позивачу пояснили, що на його рахунки накладено обтяження державним виконавцем відділу виконавчих проваджень Шевченківського районного відділу юстиції ГУЮ в м. Києві на підставі виконавчого напису нотаріуса.

20.12.2019 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва виконавчий напис, вчинений 22.05.2016 року приватним нотаріусом КМНО Чуловським В.А., зареєстрований в реєстрі за № 10766, визнано таким, що не підлягає виконанню.

Вважає, що наклавши арешт на пенсійний та зарплатний рахунку, його позбавили джерел існування, поставили під сумнів його життя та здоров`я. Пенсійні виплати за два місяці в сумі 10 840 грн. та заробітна плата в сумі 3002,65 грн., які поступали на карткові рахунки, були заблоковані більш ніж на 25 місяців.

Весь цей час позивач був змушений брати грошові кошти у знайомих під 10 % в місяць.

Таким чином, за 25 місяців повного блокування коштів втрати позивача склали 250 % заблокованої суми та складають 34 606,63 грн., які він змушений був виплатити за усними кредитними договорами.

Крім того, зазначає, що блокування карткових рахунків, яке відбулося в силу протиправного та неналежного виконання службовими особами банку своїх обов`язків, спричинило йому сильні душевні страждання, принизило його честь, гідність, репутацію, чим завдало моральну шкоду, яку він оцінює в сумі 135 000 грн.

Просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 34 606,63 грн. та моральну - 135 000 грн., а також судові витрати.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08.05.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та залучено до участі у справі Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08.05.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10.08.2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» повернуто особі, що її подала.

В ухвалі про відкриття провадження у справі сторонам було визначено строк на подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень та пояснень.

29.07.2020 року засобами поштового зв`язку до суду від сторони відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У поданому відзиві сторона відповідача обґрунтовує правомірність дій виконавця щодо накладення арешту на кошти боржника після їх виявлення на рахунках, а також відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

Пояснює, що АТ КБ «ПриватБанк», в якому відкрито рахунок позивача, на виконання постанови старшого державного виконавця Шевченківського районного ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Полісмака О.О. від 12.04.2018 року ВП 51583237 про арешт коштів боржника було накладено арешт на рахунок позивача.

У вказаній постанові зазначено, що арешт накладено на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення та/або звернення стягнення, на які заборонено законом, та належать боржнику.

Представник відповідача посилається на те, що арештовані рахунки не є рахунками зі спеціальним режимом використання, оскільки не відповідають визначеним законодавством ознакам такого рахунку, а тому банком було прийнято до виконання постанову приватного виконавця про арешт коштів боржника.

Також зазначає, що в позові відсутнє звернення позивача із заявами до державного виконавця про зняття арешту з рахунків або з підстав накладення арешту. Не надано доказів і про факти звернення до банку для надання інформації по рахункам.

Таким чином, вважає, що в діях АТ КБ «ПриватБанк» відсутні будь-які порушення законодавства, якими позивачу було спричинено матеріальну або моральну шкоду.

Відповідь на відзив позивачем не подано. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в матеріалах справи доказів та з урахування відзиву відповідача.

Оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, учасники справи не викликались.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

За змістом ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори.

Судом встановлено, що 30.03.2018 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, якою підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом Умовами та Правилами надання банківських послуг, пам`яткою клієнта і тарифами складають між ним та банком договір банківських послуг (а.с. 78-79).

За вказаним договором позивачу було надано наступні картки: № НОМЕР_1 (Універсальна 55 днів) та № НОМЕР_2 (Для виплат) (а.с. 77).

Згідно зі ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Частиною 1 ст. 1067 ЦК України передбачено, що договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

За положеннями ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

При розгляді справи встановлено, що відносно позивача державним виконавцем Шевченківського районного ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) було відкрито виконавче провадження № 51583237 на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса КМНО Чуловського В.А. від 22.05.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 10766, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованості.

Законом України «Про виконавче провадження» визначено, зокрема, права та обов`язки, дії та порядок їх вчинення виконавцями, що спрямовані на примусове виконання рішень на підставі виконавчих документів, в тому числі виконавчих написів нотаріусів.

Так, ст. 18 вказаного Закону в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Згідно зі ст. 53 Закону виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Зазначені особи зобов`язані подати на запит виконавця у визначений ним строк відомості про належне боржнику майно, що перебуває у них, та майно чи кошти, які вони повинні передати боржнику.

Зі змісту поданого відзиву вбачається, що відповідно до отриманого листа представниками АТ КБ «ПриватБанк» було повідомлено державного виконавця про наявність у боржника відкритих рахунків.

Статтею 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, зобов`язано банки розкривати інформацію щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, зокрема, органам державної виконавчої служби, приватним виконавцям на їхню письмову вимогу з питань виконання рішень судів та рішень, що підлягають примусовому виконанню відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», стосовно наявності та/або стану рахунків боржника, руху коштів та операцій на рахунках боржника за конкретний проміжок часу, а також про інформацію щодо договорів боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком.

З матеріалів справи вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк», в якому відкриті рахунки позивача, на виконання постанови старшого державного виконавця Шевченківського районного ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Полісмака О.О. від 12.04.2018 року ВП 51583237 про арешт коштів боржника було накладено арешт на ці рахунки.

Порядок виконання банками заходів щодо арешту коштів на рахунках клієнтів регламентовано Главою 9 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року № 22.

Так, виконання банком арешту коштів, що зберігаються на рахунку клієнта, здійснюється, зокрема, за постановою про арешт коштів державного виконавця/приватного виконавця.

Арешт на підставі документа про арешт коштів може бути накладений на всі кошти, що є на всіх рахунках клієнта банку, без зазначення конкретної суми, або на суму, що конкретно визначена в цьому документі. Якщо в документі про арешт коштів не зазначений конкретний номер рахунку клієнта, на кошти якого накладений арешт, але обумовлено, що арешт накладено на кошти, що є на всіх рахунках, то для забезпечення суми, визначеної цим документом, арешт залежно від наявної суми накладається на кошти, що обліковуються на всіх рахунках клієнта, які відкриті в банку, або на кошти на одному/кількох рахунку/ах.

Банк здійснює арешт коштів на рахунку клієнта, операції за яким були зупинені відповідно до статті 6 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», на підставі постанови виконавця, яка надійшла до банку після повідомлення банком виконавця про відкриття клієнтом цього рахунку. Банк здійснює дії щодо арешту коштів відповідно до пункту 9.6 цієї глави.

Банк, у якому відкрито рахунок/рахунки (далі - рахунок) клієнта, уживає заходів щодо забезпечення виконання документа про арешт коштів після отримання документа про арешт коштів.

Під час дії документа про арешт коштів банк протягом операційного дня відповідно до статті 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» зупиняє видаткові операції за рахунком клієнта та здійснює арешт усіх надходжень на рахунок клієнта до забезпечення суми коштів, що зазначена в документі про арешт коштів, або до отримання передбачених законодавством документів про зняття арешту з коштів.

Таким чином, повідомленням відповідачем державному виконавцю про наявність у позивача відкритих у ПАТ КБ «ПриватБанк» рахунків та виконання постанови про арешт коштів боржника від 12.04.2018 року відповідало вимогам законодавства.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Позивач, вважаючи виконавчий напис, на підставі якого було відкрито виконавче провадження незаконним, звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом про визнання його таким, що не підлягає виконанню, який рішенням від 20.12.2019 року (справа № 756/11610/18) було задоволення. Вказане рішення набрало законної сили 20.01.2020 року.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та п. 9.11. Глави 9 Інструкції зняття арешту з коштів здійснюється за постановою виконавця про зняття арешту з коштів або за рішенням суду.

Положеннями ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначені підстави для зняття арешту з майна.

Законом чітко визначено, що арешт з майна знімається згідно з постановою виконавця, а у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Однак, з матеріалів справи не вбачається оспорювання позивачем порядку та підстав накладення вказаного арешту.

Позивачем було лише подано до відділу державної виконавчої служби заяву про зняття обтяжень, яка була отримана 19.02.2020 року, однак станом на 27.04.2020 року виконавче провадження не закрито. Тобто, в даному випадку не вбачається жодних порушень відповідача, з огляду на наведені вище норми законодавства, які регламентують порядок зняття арешту з майна.

Щодо доводів позивача відносно порушення відповідачем норм законодавства при обмеженні пенсійного та заробітного рахунків позивача слід зазначити наступне.

Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 59 Закону «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

Стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження», чинна на момент виникнення спірних відносин, визначала, що стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статей 19-1 та 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», та на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Тобто, саме рахунки, визначені у ч. 2 ст. 48 Закону є спеціальними для цілей застосування обмежень при застосуванні положень, визначених у п. 7 ч. 3 ст, 18, ч. 2. ст. 48, ч. 3 ст. 52, ст. 56 щодо накладення арешту на кошти на таких рахунках.

Аналіз вказаних положень із приписами ст. 1074 Цивільного кодексу України, ст.59 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» дає підстави для висновку, що рахунки, на які зараховується заробітна плата та пенсійні виплати, нормативно не визначені як рахунки із спеціальним режимом використання, не є такими рахунками, вказані рахунки є звичайними поточними рахунками та банківське законодавство не містить визначення таких видів рахунків як «зарплатний» чи «пенсійний», що у свою чергу дає підстави для висновку про відсутність обмежень для накладення арешту на кошти на таких рахунків, крім обмеження розміру арештованих коштів відповідно до обмежень щодо можливого розміру стягнення.

Судова практика з питань накладення арешту на кошти на поточних рахунках, не містить нормативного обґрунтування (посилання) при кваліфікації поточних рахунків, на які може зараховуватись і заробітна плата, як рахунків із спеціальним режимом використання, якими є, як вже зазначалося, наприклад рахунки для розрахунків в енергетиці.

Також ст. 73 Закону передбачено, що стягнення не може бути звернено на такі виплати: 1) вихідну допомогу, що виплачується в разі звільнення працівника; 2) компенсацію працівнику витрат у зв`язку з переведенням, направленням на роботу до іншої місцевості чи службовим відрядженням; 3) польове забезпечення, надбавки до заробітної плати, інші кошти, що виплачуються замість добових і квартирних; 4) матеріальну допомогу особам, які втратили право на допомогу по безробіттю; 5) допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами; 6) одноразову допомогу у зв`язку з народженням дитини; 7) допомогу при усиновленні дитини; 8) допомогу на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування; 9) допомогу на дітей одиноким матерям; 10) допомогу особам, зайнятим доглядом трьох і більше дітей віком до 16 років, по догляду за дитиною з інвалідністю, по тимчасовій непрацездатності у зв`язку з доглядом за хворою дитиною, а також на іншу допомогу на дітей, передбачену законом; 11) допомогу на лікування; 12) допомогу на поховання; 13) щомісячну грошову допомогу у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства громадян, які проживають на території, що зазнала радіоактивного забруднення; 14) дотації на обіди, придбання путівок до санаторіїв і будинків відпочинку за рахунок фонду споживання.

Основана заробітна плата та пенсійні виплати відсутні у цьому переліку.

До того ж, як вже раніше зазначалося, позивачем не визнавалися ці дії відповідача такими, що суперечать вимогами законодавства, та не був з цих підстав оспорений накладений арешт.

Крім того, якщо, навіть, виходити з обов`язку сторін доказування, що визначений ст. 81 ЦПК України, то всупереч вказаній статті, позивачем не надано доказів того, що кошти, які були зараховані на картки «Універсальна 55 днів» та «Для виплат», є саме виплаченою пенсією та заробітною платою, а також, що ці рахунки використовуються ним виключно для таких отримання виплат.

Таким чином, суд погоджується з тим, що арештовані рахунки не є рахунками зі спеціальним режимом використання, оскільки не відповідають визначеним законодавством ознакам такого рахунку, а тому банком було прийнято до виконання постанову приватного виконавця про арешт коштів боржника.

Відповідач діяв в межах повноважень, керуючись законом, оскільки, в даному випадку, обмеження прав клієнта - позивача щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунках, відбулося на підставі постанови про накладення арешту на грошові кошти від 12.04.2018 року по ВП № 51583237, що передбачено ст. 59 Закону України «Про банк і банківську діяльність», ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, заявлені вимоги про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 34 606,63 грн., яка становить 250 % від заблокованої на 25 місяців банком суми коштів на рахунках, не підлягають задоволенню, оскільки дії відповідача відповідали вимогам законодавством. До того ж, належних доказів, що позивач зазнав таких збитків та вимушений був брати грошові кошти в кредит під 10 % щомісяця, в розмінні положень ЦПК України, суду також не надано.

Позивачем також заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 135 000 грн. в обґрунтування якої він посилається на те, що блокування карткових рахунків, яке відбулося в силу протиправного та неналежного виконання службовими особами банку своїх обов`язків, спричинило йому сильні душевні страждання, принизило його честь, гідність, репутацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно положень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктом 5 визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Однак, всупереч зазначеним положенням, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували не тільки протиправність поведінки відповідача, а також й наявність душевних страждань, завданих внаслідок саме дій відповідача, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог в цій частині.

З огляду на наведене позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 23, 1066-1068, 1071, 1074, 1167 ЦК України, Законами України, в редакціях, що діяли на момент виникнення спірних відносин, «Про виконавче провадження», «Про банк і банківську діяльність»,«Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою Постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року № 22, ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ, вул. Грушевського, 1Д), третя особа Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Суддя: