Постанова

Іменем України

21 липня 2021 року

м. Київ

справа № 289/628/20

провадження № 61-18277св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

представник позивачки - ОСОБА_2 ,

відповідач - Радомишльська міська рада Житомирської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 22 вересня 2020 року у складі судді Лівочки Л. І. та постанову Житомирського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Шевчук А. М., Талько О. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Радомишильської міської ради Житомирської області про відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що рішенням Радомишльської міської радою Житомирської області від 29 серпня 2008 року № 102 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок та виготовлення державних актів на право приватної власності на земельні ділянки», їй надано право на земельну ділянку площею

0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, а також площею 0,10 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 .

Рішенням Радомишльської міської радою Житомирської області від 30 травня 2019 року № 630 «Про відміну окремих пунктів рішень сесій», відмінено пункти рішення міської ради від 29 серпня 2008 року № 102 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок та виготовлення державних актів на право приватної власності на земельні ділянки» в частині затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельних ділянок для виготовлення державногоакту на право власності на землю ОСОБА_2 .Підставою прийняття зазначеного рішення органом місцевого самоврядування слугувала відповідь відділу Держгеокадастру у Радомишльському районі Житомирської області про відсутність інформації щодо видачі державних актів на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 на її ім`я, з урахуванням рекомендацій постійної комісії Радомишльської міської ради з питань соціально-економічного розвитку, інвестиційної діяльності, агропромислового комплексу, земельних відносин, природних ресурсів, охорони природного середовища та благоустрою.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16 квітня

2020 року у справі № 240/8915/19 її позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Радомишльської міської ради Житомирської області

від 30 травня 2019 року № 630 «Про відміну окремих пунктів рішень сесій» щодо ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що неправомірні дії відповідача щодо винесення незаконного рішення, порушили її права та законні інтереси, що негативно вплинуло на нормальний режим її роботи і відпочинку, а також змусило її витрачати вільний час і кошти на захист порушеного права, що завдало їй моральних страждань, позивачка просила стягнути з Радомишльської міської ради Житомирської області на її відшкодування 1 000 000,00 грн.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанції

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 22 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду

від 30 листопада 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що позивачка не надала доказів на підтвердження факту заподіяння їй моральної шкоди: щодо негативного впливу на здоров'я, заподіяння сильних душевних страждань чи інших втрат немайнового характеру, понесення матеріальних збитків, а також причинно-наслідкового зв'язку між такими фактами та наслідками. Сама лише наявність судового рішення, яким скасовано рішення Радомишльської міської ради Житомирської області від 30 травня

2019 року № 630 «Про відміну окремих пунктів рішень сесій» в частині затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельних ділянок для виготовлення державного акту на право власності на землю позивачці не може слугувати достатньою правовою підставою для задоволення вимог про відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди, оскільки позивачкою не доведено одного із складових елементів правопорушення, як шкода, а тому відсутні підстави для покладення на Радомишильську міську раду Житомирської області цивільно-правової відповідальності.

Рух справи у суді касаційної інстанції. Узагальнені доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та аргументи інших учасників справи

У грудні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 , у якій вона просила скасувати рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 22 вересня 2020 року і постанову Житомирського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року, та ухвалити нове судове рішення, яким її позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилалася на застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 15 серпня 2019 року у справі

№ 823/782/16, від 27 січня 2020 року у справі № 459/274/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скаргаОСОБА_2 , у межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, обґрунтована посиланням на те, що вирішуючи спір, суди не звернули уваги на те, що протиправність дій Радомишльської міської ради Житомирської області щодо прийняття рішення № 630 «Про відміну окремих пунктів рішень сесій», яким відмінено пункти рішення від 29 серпня 2008 року № 102 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок та виготовлення державних актів на право приватної власності на земельні ділянки» в частині затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельних ділянок для виготовлення державного акту на право власності на землю ОСОБА_2 , підтверджено рішенням Житомирського окружного адміністративного суду

від 16 квітня 2020 року, яке набрало законної сили.

Суди не урахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах

від 15 серпня 2019 року у справі № 823/782/16, від 27 січня 2020 року у справі

№ 459/274/17 про те, що відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини. Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критерії майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, судам слід враховувати конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2021 року відкрито касаційне провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, та витребувано матеріали справи.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Радомишльської міської ради Житомирської області від 29 серпня 2008 року № 102 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок та виготовлення державних актів на право приватної власності на земельні ділянки», ОСОБА_2 надано право на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, а також площею 0,10 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 .

Рішенням Радомишльської міської ради Житомирської області № 630

від 30 травня 2019 року «Про відміну окремих пунктів рішень сесій» відмінено пункти рішення № 102 від 29 серпня 2008 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок та виготовлення державних актів на право приватної власності на земельні ділянки» в частині рішень, які стосуються ОСОБА_2 .

РішеннямЖитомирського окружного адміністративного суду від 16 квітня

2020 року у справі № 240/8915/19, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року, позов ОСОБА_2 до Радомишльської міської ради Житомирської області задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Радомишльської міської ради Житомирської області від 30 травня 2019 року №630 «Про відміну окремих пунктів рішень сесії» в частині рішень від 29 серпня 2008 року №102, які стосуються ОСОБА_2 .

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України, статей 1173, 1174 ЦК України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень незалежно від вини цих органів чи посадових осіб.

Частиною першою статті 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.

Згідно з частиною першою статті 77 зазначеного Закону, шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає такі складові елементи як необхідні умови притягнення до відповідальності: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень незаконного рішення чи вчинення ними незаконний дій чи протиправної бездіяльності, так і докази спричинення йому шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Статтями 12, 80 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, установивши, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння їй моральних страждань у зв`язку з прийняттям Радомишльською міською радою Житомирської області рішення від 30 травня 2019 року № 630 «Про відміну окремих пунктів рішень сесій» щодо ОСОБА_2 , як неодмінної умови притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 щодо застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 15 серпня 2019 року у справі № 823/782/16,

від 27 січня 2020 року у справі № 459/274/17, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У постанові від 27 січня 2020 року у справі № 459/274/17 (провадження № 61-25576сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду сформулював загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом місцевого самоврядування. Зокрема, Верховний Суд зазначив, що тлумачення статей 2, 11, 172, 1167, 1173 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Боржником є відповідний орган місцевого самоврядування, яка бере участь у справі як відповідач.

У постанові від 15 серпня 2019 року у справі № 823/782/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що з огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Переглядаючи законність та обґрунтованість судових рішень судів попередніх інстанцій у межах доводів та вимог касаційної скарги ОСОБА_2 , Верховний Суд вважає необхідним зазначити, що наведені заявником висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 15 серпня 2019 року у справі № 823/782/16, від 27 січня 2020 року у справі № 459/274/17 стосуються підстав відшкодування моральної шкоди, завданої органом місцевого самоврядування, сформульовано у подібних правовідносинах.

Разом з тим, обставини, що слугували підставою для відшкодування моральної шкоди, встановлені судами у зазначених справах є відмінними, а тому посилання заявника на не урахування судами наведених вище висновків Верховного Суду при вирішення даної справи, не спростовує правильність їх висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю позивачкою завдання їй моральної шкоди. Зазначеного висновку суди дійшли урахувавши конкретні обставини у зазначеній справі, зокрема правильно вказали, що саме по собі прийняття оскаржуваного рішення органом місцевого самоврядування, не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 за відсутності будь-яких доказів, які б свідчили про те, що внаслідок цього рішення змінився її звичний спосіб життя, що вона безповоротно була позбавлена можливості реалізувати свої очікування від переданих їй у власність органом місцевого самоврядування земельних ділянок, що у неї погіршилися відносини з рідними чи оточуючими їй людьми, що завдавало б їй моральних страждань.

За загальним правилом доказування у спірних правовідносинах вина органу місцевого самоврядування презюмується, однак відсутня презумпції завдання шкоди, обов`язок доведення такої складової цивільно-правової відповідальності покладається на позивача. У цьому контексті касаційна скарга не містить переконливих аргументів заявника, які б спростовували правильність висновків судів попередніх інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 .

Щодо розподілу судових витрат, у тому числі відшкодування ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України

у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду(частина перша, третя статті 133 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими

в статтях 141-142 ЦПК України. Частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у тому числі щодо відшкодування заявнику витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 22 вересня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 30 листопада

2020 рокузалишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко