справа № 156/1317/20
Провадження № 2/156/146/21
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

18 березня 2021 року смт Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Малюшевської І. Є.,

за участю секретаря судового засідання Киці Л. Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження в залі суду смт. Іваничі цивільну справу № 156/1317/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в :

І. Короткий виклад обставин справи

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення останнього права користування житловим приміщенням. В обґрунтування зазначеного позову покликається на те, що вона являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Окрім неї у даному будинку також зареєстрований ОСОБА_2 (відповідач по справі) - її колишній чоловік, шлюб з яким рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 15.05.2020 року розірвано, а тому відповідач не являється членом її сім`ї. Вказаний будинок ОСОБА_2 покинув у 2017 році, переїхавши на постійне проживання до своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2 . Вказує, що відповідач у спірному житловому будинку своїх речей не зберігає, плату за користування житлом не здійснює, будь-якого інтересу до будинку не проявляє, на неодноразові звернення про добровільне зняття з реєстрації не реагує. Вважає, що реєстрація її колишнього чоловіка у спірному будинку порушує її права, як власника, так, як на даний час вона не працює, здійснює догляд за онуками, враховуючи факт реєстрації у будинку відповідача, виникають проблеми із призначення субсидії, із сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються. За таких обставин, просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

ІІ. Позиція учасників справи

Позивачка в судовому засіданні пояснила, що з ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано у травні 2020 року. Протягом трьох років, до розірвання шлюбу, вони разом не проживали. Відповідач зловживає спиртними напоями. В 2017 року переїхав проживати до своїх батьків, яких доглядає вже кілька років. Позивач зазначила, що матеріальний стан її сім`ї є вкрай тяжким, вона хотіла б оформити субсидію, однак через реєстрацію відповідача цього зробити не може, змушена нести додаткові витрати із-за реєстрації відповідача в її будинку, а ОСОБА_2 не проживає та не з`являється в її будинку, не приймає жодної участі в утриманні спірного житла та оплаті комунальних послуг.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог та задоволення позову пояснивши, що проживав у спірному житловому будинку з 1986 року, а зареєстрований з 1999 року. Вже три роки проживає у будинку своїх батьків, які потребують стороннього догляду та опіки. Можливості зареєструватися за місцем свого фактичного проживання він не має змоги, оскільки батько має намір оформити цей будинок на свою дочку (сестру відповідача). Іншого житла він не має. Протягом тривалого часу проживав у спірному житловому будинку, в якому покращував житлові умови. Зазначив, що якби ОСОБА_1 не заперечувала, він повернутися б проживати у спірний будинок.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка сестра позивачки ОСОБА_3 суду показала, що позивачка та відповідач одружилися у 1986 році. Тоді ж відповідач почав проживати у спірному житловому будинку. ОСОБА_2 вже близько восьми років сильно зловживає спиртними напоями, у зв`язку з чим грошей в сім`ю приносив мало, часто взагалі не давав грошей ОСОБА_1 , по хазяйству нічого не робив, і навіть не допомагав дружині. За час проживання у спірному будинку житлових умов він суттєво не поліпшував. Господарські будівлі та споруди біля будинку теж потребували відповідного догляду та покращення, однак відповідачем нічого для цього не було зроблено. Коли була крайня необхідність, відповідач робив спроби поточного ремонту, який все рівно не був суттєвим для покращення майна.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

29.12.2020 року Іваничівським районним судом Волинської області направлено запит до Павлівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинській області для визначення зареєстрованого місця проживання відповідача ОСОБА_2

20.01.2021 року на запит суду надано відповідь Павлівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області з якої вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 21.01.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, проведення розгляду справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження з викликом осіб. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву та заперечень, у разі подання позивачем відповіді на відзив.

Ухвалою суду від 03.03.2021 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

ІV. Встановлені судом фактичні обставини справи

Судом встановлено, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності - позивач по справі ОСОБА_1 являється власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

Із копії будинкової книги А № 0162571 вбачається, що у будинку АДРЕСА_1 з 02.11.1999 року зареєстрований ОСОБА_2 (а.с.8-10), однак з акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_1 від 01.12.2020 року встановлено, що відповідач понад три роки не проживає за місцем реєстрації. З 2017 року той проживає в будинку своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 11).

Згідно рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 15.05.2020 року шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 розірвано. Рішення набрало законної сили 07.08.2020 року (а.с.12-13).

V. Застосоване судом законодавство та висновки суду

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з цим принципом норми цивільного законодавства не передбачають такого способу захисту як визнання дійне законними.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Положеннями статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Виходячи зі змісту положень ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу в спосіб, передбачений цією нормою Закону, або у спосіб передбачений договором чи законом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. У рішенні Європейського суду з прав людини від 24 листопада 1986 року у справі «Гіллоу проти Сполученого Королівства» житлом визнано «місце, куди особа має намір повернутися чи де було її постійне помешкання».

Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Позицією Верховного Суду викладеною, зокрема, у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, яка відзначена в Огляді судової практики Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду за І півріччя 2020 року, зроблено висновок, що тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року (справа №569/4373/16-ц), де також Верховний Суд по суті відступив від правого висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року (справа №6-158цс14), у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 752/16688/17).

Суд вважає, що зазначені правові позиції можуть бути застосовані до спірних правовідносин в контексті вирішення житлового спору, оскільки відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права. Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Окрім того, відповідно до роз`яснень, які містяться в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" визначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Таким чином, під час вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування житлом з підстави, передбаченої ст. 405 ЦК України, дослідженню судом підлягає не тільки строк не проживання такої особи, а й поважність причин її не проживання у спірному житлі.

Враховуючи встановлені судом обставини у справі, наведені правові позиції, можна дійти висновку, що проживання тривалий час (понад тридцять років - з моменту одруження) ОСОБА_2 у спірному будинку є достатньою підставою для того, щоб вважати цей будинок його житлом в розумінні статті 8 Конвенції.

Твердження ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 його вигнала із спірного будинку, в судовому засіданні не заперечувалося самою позивачкою. Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач з 2017 року не проживає за місцем своєї реєстрації з поважних причин, оскільки позивачка чинила перешкоди у доступі до спірного житлового будинку.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач має інше житло, окрім спірного, позивачкою не надано, хоча це відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком. Позивачкою також не доведено порушення її прав власника на житловий будинок тим, що там зареєстрований, але не проживає відповідач.

В судовому засіданні також встановлено, що відповідач не втратив інтересу до спірного житла, однак не проживав в такому через перешкоди, які чинила ОСОБА_1 як власник, а тому, на переконання суду, ОСОБА_2 не втратив право користування спірним житловим будинком.

Оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позивачкою ОСОБА_1 не підтверджено будь-якими належними та допустимими доказами обставини (факти), якими обґрунтовувалися її вимоги, а судом не встановлено нагальної суспільної необхідності для застосування таких обмежень права на повагу до житла, які зазначені у позовній заяві, тому, задовольняючи вимоги позивача, втручання у право ОСОБА_2 на повагу до його житла, на переконання суду, не буде пропорційним, переслідуваній легітимній меті. Відтак, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Саме таке рішення, на думку суду, збалансовує інтереси позивачки, порушення прав якої, як власника спірного будинку, судом не встановлено, та відповідача, який також зареєстрований у спірному будинку, проживав у ньому понад тридцять років і не втратив інтересу до такого, а також не має іншого житла.

VІ. Судові витрати

Згідно ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі ст.ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, керуючись ст.ст.10, 12, 13, 77-81, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , мешканки АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , мешканця АДРЕСА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням - відмовити.

Судові витрати по справі залишити за позивачем ОСОБА_1 .

Згідно підп. 15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції через Іваничівський районний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 30 березня 2021 року.

Суддя І. Є. Малюшевська