ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2275/21 Справа № 201/2760/20 Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Яковлєва Юрія Віталійовича

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2020 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 25 листопада 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. було посвідчено довіреність за реєстровим №755, якою померла ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_3 представляти її інтереси, а саме подарити ОСОБА_1 належні їй нежитлові приміщення, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Висновком Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4 в довіреності від 25 листопада 2015 року виконано не ОСОБА_4 .

З огляду на викладене, просив суд визнати недійсною довіреність від 25 листопада 2015 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В., зареєстровану в реєстрі за №755.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсною довіреність від 25 листопада 2015 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В., зареєстровану в реєстрі за №755.

Рішення суду мотивовано тим, що непідписання стороною правочину, який вчиняється у письмовій формі, свідчить про відсутність волевиявлення на укладення цього правочину та є підставою для визнання його недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що майно, право на дарування якого передбачено довіреністю, належить ОСОБА_1 , оскаржена довіреність стосується безпосередньо ОСОБА_1 , однак він не був залучений до участі у справі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , є спадкоємцем ОСОБА_4 відповідно до заповіту, який був посвідчений 08 серпня 1997 року державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г. за реєстровим №3-2068 (а.с. № 9).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. № 8).

25 листопада 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. було посвідчено довіреність за реєстровим №755, якою ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_3 представляти її інтереси, а саме подарити ОСОБА_1 належні їй нежитлові приміщення, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. № 10-11).

Згідно з консультаційним повідомленням Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 10 березня 2020 року підпис та рукописний запис «Брюховецька ЛП», електрофотографічне зображення яких міститься у рядку «ПІДПИС» електрофотокопїї довіреності від 25 листопада 2015 року, що складена від імені ОСОБА_4 , посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій за №755 - виконані не ОСОБА_4 (а.с. № 13-18).

Оскаржуючи довіреність за реєстровим №755, якою ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_3 представляти її інтереси, а саме подарити ОСОБА_1 належні їй нежитлові приміщення, позивач фактично намагається захистити свої права щодо спадкового майна, відчуженого ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі

є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні

і юридичні особи, а також держава.

Відповідач це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала

чи оспорила його суб`єктивні права, свободи чи інтереси. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних

чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь

у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).

Судом встановлено, що право власності на нежитлові приміщення, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що були відчужені на підставі оскарженої довіреності, належить ОСОБА_1 .

Однак, заявляючи позовні вимоги лише до ОСОБА_3 , позивачем не прийнято до уваги, що чинність оскарженої довіреності впливає на майнові права ОСОБА_1 , який не був залучений до розгляду справи в якості відповідача.

Статтею 50 ЦПК України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Згідно частини першої-другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (або непред`явлення позову до належного відповідача (співвідповідача)) не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Вказане може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог по суті заявлених вимог.

Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду

у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Однак суд першої інстанції залишив поза увагою вищенаведені обставини, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Яковлєва Юрія Віталійовича задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2020 року скасувати та ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова