справа №585/997/20
провадження №2/619/86/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2021 року Дергачівський районний суд Харківської області

в складі: головуючого судді- Остропілець Є.Р.,

при секретарі - Суржкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про поділ спільного майна»,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Дергачівського районного суду Харківської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна.

В підтвердження позову позивачrf посилається на те, що вона з 14 вересня 2019 року перебувала в офіційному шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серія НОМЕР_1 .

Відповідно рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 квітня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Сторони по справі разом почали проживати з листопада 2017 року, вели спільне господарство, разом планували весілля та наші витрати в зв`язку з ним, разом планували купити новий автомобіль за кошти подаровані на весілля та продажу їх уже бувшого у використанні автомобіля, разом планували придбати будинок в м. Києві на початку 2020 року та спільно проживати в ньому як щасливе подружжя.

Однак, з лютого 2020 року фактичні шлюбні відносини між ними припинилися, проживають окремо.

Перебуваючи в «цивільному» незареєстрованому шлюбі та під час зареєстрованого шлюбу сторони понесли значні витрати щодо проведення весілля: закупівля весільних обручок 14000,00 грн.; купівля весільного плаття - 10500,00 грн.; послуги тамади та живої музики - 5000,00 грн.; закупівля весільного торту та короваю - 2500,00 грн.; оплата за оренду зала в ресторані « Оазис » - 28000,00 грн. Дані витрати за проведення спільного весілля здійснила позивач.

Також, перебуваючи в «цивільному» незареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , спільно разом та по взаємній згоді уклали договори про надання послуг: з ОСОБА_3 про надання послуг з прикраси залу для проведення весілля та оформлення виїзної церемонії, оформлення букету нареченої та інше, на суму 6000,00 грн.; з ОСОБА_4 про надання послуг з фотографування та відеозйомки весілля на суму 10 000,00 грн.

Дані послуги ними не оплачені, вищезазначені громадяни терміново наполягають на їх оплаті, адже свою роботу вони виконали по укладених договорах про надання послуг.

Відповідач після весілля, забравши подаровані кошти, терміново поїхав в м. Київ на роботу, а приїжджавши завжди говорив, що коштів немає, адже всі подаровані на весілля кошти потратив на ремонт їх автомобіля марки BMW Х5, 2002 року випуску, чорного кольору (номер кузова НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 ), якого вони придбали за спільні кошти, проживаючи в «цивільному» незареєстрованому шлюбі, щоб його продати якомога дорожче.

В грудні місяці 2019 року відповідач продав вказаний вище автомобіль. В лютому місяці 2020 року за спільні кошти придбав новий автомобіль марки BMW Х5, 2011 року випуску, сірого кольору (номерний знак НОМЕР_3 ) з його слів за 149000,00 грн.

Після останньої конфліктної ситуації та сварки, чоловік вирішив розлучитися із нею, сказавши, що він не хотів одружуватися, нічого вона не отримає, всі витрати, понесені на весіллі буде сплачувати сама.

Позивачка просить суд, стягнути з відповідача на її користь половину загальної суми по договорам про надання послуг з прикраси залу для проведення весілля та оформлення виїзної церемонії, оформлення букету нареченої та інше, та про надання послуг з фотографування та відеозйомки їх весілля, для оплата їх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі 8000,00 грн. для подальшої оплати послуг, а також стягнути грошову компенсацію в розмірі половини вартості спільно придбаного під час шлюбу автомобіля марки BMW Х5, 2011 року випуску, сірого кольору (номерний знак НОМЕР_3 ), так як частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, в сумі 270774,00 грн., залишивши за відповідачем право власності та користування вищезазначеним транспортним засобом.

04.09.2020 відповідачем ОСОБА_2 подано до суду відзив, в якому він заперечує проти вказаного позову. Вказав, що позивач вводить в оману суд заявляючи про те, що нібито вони проживали у цивільному шлюбі та разом вели спільне домогосподарство з листопада 2017 року до дня реєстрації шлюбу 14 вересня 2019 року та нібито під час цього цивільного шлюбу купили за спільні гроші авто BMW Х5 2007 року.

Позивачка працює в Управлінні праці і соціального захисту м. Ромни та її середня заробітна плата складає біля 15 000 гривень, на її утриманні знаходиться дитина від першого шлюбу, вона не має власних заощаджень і не могла надати кошти йому, якщо б бажала це зробити. Він протягом знайомства сам надавав їй гроші про що свідчить довідки із банку. Загальна сума переводів та поповнень картки позивача за цей час складає 110 000 грн.

Із позивачкою вони разом не мешкали та спільного господарства не вели, вони познайомилися у 2017 році та зустрічалися час від часу на вихідних та у вільний час. В проміжок часу с моменту знайомства по травень 2018, він перебував у шлюбі, в цей час він не міг перебувати в цивільному шлюбі с ОСОБА_1 .

З травня 2018 року по вересень 2018 року він мешкав та працював у м. Дніпро, про що свідчить відмітка в трудовій книзі і тому не міг проживати та вести спільне домогосподарство із відповідачкою. З грудня 2018 року по теперішній час він мешкає та працює в Одесі.

Вимоги позивачки про поділ авто не відповідають дійсності, тому що даний автомобіль він купив 26.03.2019 року до шлюбу за власні з кошти у громадянина ОСОБА_5 тому він не може бути предметом поділу.

05.02.2019 року ОСОБА_1 придбала автомобіль Nissan X-Trail 2003 року випуску за 2509 євро, що становило на той час більше 77 000 гривень та розмитнення якого коштувало 70 000 гривень, таким чином загальна вартість покупки складає -147 000 грн. Саме він допомагав купити та розмитнити цей автомобіль. Ринкова ціна такого авто складає, біля 300 000 грн. Якщо мав би місце цивільний шлюб, то він мав би право претендувати на розподіл цього авто.

Що стосується майна набутого в шлюбі зазначає, що вони в шлюбі не проживали з жовтня 2019 року, а з листопада 2019 в нього були вже інші відносини.

27.12.19 року згідно договору купівлі-продажу 8043/2019/1844583 він продав авто яке було набуто до шлюбу за 360 000 гривень ТОВ Автокредит Плюс, від імені якого діяв представник Москаленко Іллі Олеговичу . Даний автомобіль було продано в шлюбі, але кошти на нього були набуті до шлюбу. Кошти він отримав на свій рахунок про що свідчить довідка із банку. Після продажу авто за виручені гроші 10.01.2020 він купив авто за 149 000 гривень шляхом перерахування коштів продавцю по договору №8046/2020/1867093.

Що стосується вимог позивача про стягнення половини загальної суми по договорам прикраси залу для проведення весілля та оформлення виїзної церемонії, оформлення букету нареченої, та надання послуг з фотографування та відеозйомки в розмірі 8000 грн. зазначив, що незважаючи на відсутність фактичних шлюбних відносин ,але пам`ятаючи про необхідність оплату по вищевказаним договорам ним в оплату даних вимог були перераховані наступні кошти: 01.01.2020 року-508,47 доларів США, що становить по курсу біля 12 040 гривень, які цілком повинні були закрити борг із його сторони.

В судове засідання позивача ОСОБА_1 не з`явилася, в поданій до суду заяві позов підтримала повністю, просила позов задовольнити. Розгляд справи проводити у її відсутність, що суд вважає за можливе.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, в поданій до суду заяві заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити. Розгляд справи проводити у її відсутність ат без фіксації технічними засобами, що суд вважає за можливе.

У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню.

Судом було встановлено, що з 14 вересня 2019 року ОСОБА_1 перебувала в офіційному шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серія НОМЕР_1 .

Відповідно рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 квітня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. В позовній заяві ОСОБА_1 вказує ,що шлюбні відносини між нею і ОСОБА_2 припинились у лютому 2020 р.

Як передбачено п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Виходячи з цього, законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок висловлений в правових позиціях Верховного Суду України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховного Суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 61-1935св18.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» № 16 від 12.06.1998 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його підчас шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Згідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.2 і ч.3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Норми СК України, викладені у статях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Доводи позивачки в частині того, що автомашина була придбана для сім`ї на сумісні кошти подружжя, суд вважає безпідставними, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували в шлюбі незначний проміжок часу з 14.09.2019 року по 22.04.2020, а фактично з лютого 2020 року не підтримували сімейних відносин, згідно позову ОСОБА_1 .

Крім того спірний автомобіль BMW Х5, сірого колького, номер кузова був придбаний 10.01.2020 ОСОБА_7 за 149 000 грн/ договір купівлі - продажу транспортного засобу №8046/2020/1867093/ за кошти відповідача, які він отримав від продажі транспортного засобу - автомобіля BMW Х5 за 360 000 грн. /договір 8043/2019/1844583/ який належав йому на праві власності і був придбаний ним до шлюбу 26.03.2019.

Даний факт знайшов своє підтвердження з досліджених судом договорів купівлі-продажу транспортних засобів.

А тому вказаний автомобіль BMW Х5, 2011 року випуску, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в контексті ст. 60 СК України, оскільки дане майно набуте відповідачем за особисті кошти, які були ним отримані шляхом продажу позашлюбного майна BMW Х5, 2002 року випуску, а доказів протилежного позивачем суду надано не було.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили факт проживання сторін з листопада 2017 року як чоловіка та жінки, але чи мало місце проживання однією сім`єю, чи мали сторони спільний бюджет, вказати не змогли.

Будь-яких інших доказів на підтвердження тих обставин, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з листопада 2017 року позивачка суду не надала.

Що стосується вимог позивачки про стягнення половини загальної суми по договорам прикраси залу для проведення весілля та оформлення виїзної церемонії, оформлення букету нареченої, та надання послуг з фотографування та відеозйомки в розмірі 8000 грн., суд вважає що на підготовку до шлюбу кожен із сторін надавали свої особисті кошти, які не належать до спільного майна подружжя і не підлягають поділу.

У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За наявних обставин, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими та недоведеними належними і допустимими доказами, а тому підстави для визнання вище вказаного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, його поділу між подружжям та, як наслідок, задоволення позову, відсутні.

На підставі викладеного ст.ст.7, 8, 57, 60 СК України, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 247, 263, 258, 259, 265, 268, 354 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в судову палату по цивільних справах Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було поставлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складено 26 березня 2021 року.

Суддя Є. Р. Остропілець