Справа № 510/555/20
Провадження № 2/510/215/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

18 лютого 2021 року Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Дудник В.І.;

-за участю секретаря Арабаджи Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

Відповідачка ОСОБА_3 у судові засідання, які призначалися на 23.10.2020р., 04.11.2020р., 03.12.2020р., 27.01.2021 р., 04.02.2021р., будучи належним чином сповіщена, не явилася, про причину неявки суд не сповістила, була попереджена, що на підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки без поважних причин або неповідомлення суду про причини неявки, справа буде розглянута у її відсутності на підставі даних, що є в матеріалах справи. Відзиву на позов не надала.

Представник позивачки ОСОБА_4 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила розглянути справу без її участі.

Від представника третьої особи АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заперечень, додаткових заяв не надходило.

Згідно із ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У зв`язку із цими обставинами суд прийняв рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Позивачка, її представник проти заочного розгляду справи не заперечували.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про одруження ОСОБА_5 із ОСОБА_6 ; копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , оформленого на ім`я ОСОБА_5 ; копія акту прийомки в експлуатацію закінченого будівництвом жилого будинку від 24.05.1996р.; копія рішення виконкому Ренійської міської ради від 1992р. про надання земельної ділянки під житлову забудову; копія рішення виконкому Ренійської міської ради від 20.06.1996р. №126 про введення в експлуатацію житлового будинку; копія домової книги жилого будинку; копія свідоцтва про смерть ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; копія рішення виконкому Ренійської міськради від 25.04.1996р. №111; копія звіту про проведення незалежної оцінки вартості житлового будинку від 29.12.2018р.; копія постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.07.2015р.; копія спадкової справи №125/15від 13.05.2015р.; копія заяви ОСОБА_2 про прийняття спадщини після смерті батька; копія претензії кредитора від 21.02.2019р.; копія витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 13.05.2015р.; копія Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 08.10.2020р.; копія свідоцтва про народження відповідачки; копія сертифікату серії ОД №0291689 від 03.08.2000р. на право на земельну частку (пай), оформленого на ім`я ОСОБА_7 ; копія свідоцтва про смерть ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; копія свідоцтва про шлюб ОСОБА_8 із ОСОБА_9 .

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 є вдовою ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 являється донькою ОСОБА_5 .

За життя ОСОБА_5 на праві власності належав житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 . Право власності на вищевказану нерухомість не було належним чином зареєстровано, підставою належності нерухомості ОСОБА_5 є: рішення виконкому Ренійської міської ради №202 від 21.06.1992р. про надання присадибної земельної ділянки; акт виносу в натурі меж земельної ділянки від 01.06.1994р.; рішення виконкому Ренійської міської ради від 25.04.1996р. №111 про передачу безоплатно у власність присадибної земельної ділянки.

На підставі викладених документів було виготовлено проект будівництва жилого будинку.

Незважаючи на те, що документація на виділення земельної ділянки під житлову забудову була оформлена на ім`я ОСОБА_5 , він із ОСОБА_1 (своєю дружиною) сумісно проводив будівництво вказаного житлового будинку та на підставі акту прийому к експлуатацію від 24.05.1996р. житловий будинок був введений в експлуатацію. Зазначений акт було затверджено рішенням виконавчого комітету Ренійської міської ради № 126 від 20.06.1996р. Шлюб між позивачкою та ОСОБА_5 було укладено 04.01.1995р.

Як вважає ОСОБА_1 , спірний житловий будинок в порядку ст. 62 СК України може бути визнаний об`єктом спільної сумісної власності і вона, як один з подружжя, має право на Ѕ частину в ньому. Отже, ОСОБА_5 належала інша Ѕ частина житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. За життя він не розпорядився належним йому майном, заповіту не склав. Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на належну йому Ѕ частину житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_5 спадкоємцями першої черги за законом є його дружина позивачка у справі та донька відповідачка.

В установлений законом строк позивачка не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак, протягом сімейного життя та на час смерті вона мешкала разом із ОСОБА_5 , отже, прийняла спадщину фактично - в порядку ч. 3 ст.1268 ЦК України. Відповідачка ОСОБА_3 у передбачений законом строк подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті батька, отже, вона прийняла її в порядку ч. 1 ст. 1261 ЦК України.

Оскільки в межах цього позову відповідачка не заявляла зустрічні позовні до ОСОБА_1 , не пред`являла вимог про визнання за нею права на частку у спадщині, суд розглядає позовні вимоги позивачки в межах пред`явленого позову, не порушуючи при цьому права та інтереси ОСОБА_2 , як спадкоємиці, що прийняла спадщину, але не пред`явила вимог щодо оформлення її.

При зверненні ОСОБА_1 до нотаріальної контори для оформлення прийняття спадщини, в отриманні свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено з причин відсутності правовстановлюючих документів на житловий будинок, про що 28.07.2015р. нотаріусом було винесено відповідну постанову. Необхідні нотаріусу документи ОСОБА_1 надати не може у зв`язку із тим, що за життя її чоловік належним чином не зареєстрував право власності на нерухомість на своє ім`я. Крім того, як було встановлено судом, позивачка має також право на частку в спільному сумісному майні.

З вищенаведеного виходить, що після смерті ОСОБА_5 вирішити питання про отримання необхідного правовстановлюючого документу у позасудовому порядку неможливо, за визнанням права власності на житловий будинок (його частку), як на об`єкт спадщини, може звернутися тільки спадкоємець в судовому порядку.

Незважаючи на перешкоди, позивачка прийняла спадщину за законом в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України, що залишилася після померлого ОСОБА_5 і вважає, що має всі законні підстави для визнання за нею права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інших спадкоємців немає.

Таким чином, позивачка остаточно просить визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 як на спільне сумісне майно подружжя, та право власності на ј частину цього житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки є обґрунтованими і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні.

Вирішуючи питання з приводу позовних вимог, які були пред`явлені ОСОБА_1 щодо визнання за нею права на частку у спільній сумісній власності, суд зазначає наступне.

Згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_6 04.01.1995р. уклали шлюб між собою. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 прийняла прізвище « ОСОБА_10 ». На момент смерті ОСОБА_5 , померлого у 2014р., ОСОБА_1 перебувала у шлюбі із ОСОБА_5 , мешкала спільно із ним.

Згідно із ст. 22 КпШС Української РСР, що діяв на час побудови спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння,користування і розпорядження цим майном.

Аналогічні вимоги містить і Сімейний Кодекс України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою.

Згідно п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р., поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до п. 23 Постанови вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 30 Постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Як було встановлено судом при розгляді даної справи, житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , був збудований спільними зусиллями подружжя ОСОБА_10 . Протягом життя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 жили разом, вели спільне господарство, доглядали за технічним станом житлового будинку, зберігали його як спільне майно.

Як виходить зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Відповідно до ч. 1ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Отже, побудована нерухомість - житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , входить до обсягу майна подружжя і належить їм на праві спільної сумісної власності. Таким чином, ОСОБА_1 належить Ѕ частина вищевказаної нерухомості, а Ангеловському належала її інша Ѕ частина.

Що стосується вимог позивачки щодо спадкування майна після смерті ОСОБА_5 , то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини ( ст. 1269 ЦК України). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як було встановлено судом, ОСОБА_1 у справі є спадкоємицею за законом.

У передбачений законом строк для прийняття спадщини ОСОБА_1 не звернулася до нотаріальної контори із відповідною заявою для прийняття спадщини за законом. Проте вона постійно мешкала із спадкодавцем, про відмову від спадщини не заявляла. Як зазначила ОСОБА_1 , після смерті чоловіка у неї були відсутні правовстановлюючі документи на спадкову нерухомість. В даний час оформити своє право на спадщину та отримати відповідне свідоцтво ОСОБА_1 не має можливості у зв`язку із відмовою нотаріуса з причини відсутності правовстановлюючих документів.

Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку ОСОБА_1 прийняла спадщину фактично, оскільки її воля, як спадкоємиці за законом, була виражена у її діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (зберігання правовстановлюючих документів на нерухомість, розпорядження щодо її цільового використовування, догляд за будинком та підтримання його у належному стані тощо).

Таким чином, ОСОБА_1 прийняла спадщину за законом в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України на ј частину нерухомості, що належала за життя її чоловікові.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, суд задовольняє вимоги позивачки в повному обсязі, визнає за нею в порядку спільної сумісної власності подружжя право власності на Ѕ частину житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , а також визнає за нею в порядку спадкування за законом право на ј частину вищевказаного житлового будинку, що належала ОСОБА_5 .

Окремо суд зазначає, що ухвалою Ренійського районного суду Одеської області від 23.10.2020р. було залучено до участі у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК». Як виходить з наданих суду письмових доказів (витребуваних судом документів зі спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 ) у спадковій справі за номером у Спадковому реєстрі 57439634 міститься претензія кредитора АТКБ «ПРИВАТБАНК», заявлена в порядку ст. 1281 ЦК України до спадкоємців щодо включення кредиторської вимоги (кредитної заборгованості ОСОБА_5 ) до спадкової маси.

Відповідно до ч. 1 ст. 1282ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

У пункті 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" N 5 від 30.03.2012 року роз`яснено, що з урахуванням положення ст. 1282ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише: у разі прийняття майна у спадщину; у межах вартості успадкованого майна; у розмірі, який виник за життя спадкодавця.

Під час розгляду даної справи було визнано право позивачки на спадщину, отже визнано її спадкоємицею, встановлено факт прийняття спадщини,також зазначено, що є і інший спадкоємець - ОСОБА_2 , яка ще не зверталася за оформленням прийняття спадщини.

Незважаючи на це, суд не може розглядати вимоги третьої особи АТ КБ «ПРИВАТБАНК», оформлені у вигляді претензії, оскільки, по-перше, вони не адресовані суду і подавалися нотаріусу, по друге, - не оформлені у вигляді належної форми звернення до суду ( у вигляді позовної заяви). Протягом розгляду справи третьою особою не пред`являлися відповідні позовні вимоги до спадкоємців, не надавалися відповідні письмові докази, у зв`язку із чим це питання не могло бути розглянуте в межах даної справи, а суд не міг порушити принцип диспозитивності при розгляді справи.

Керуючись ст.ст. 12, 76 - 81, 258, 259, 264 - 265, 268, 280-289, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 15, 328, 368, 372, 1216, 1217, 1218, 1226, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст.ст. 60, 62, 69, 71 СК України, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 -задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) в порядку спільної сумісної власності подружжя право власності на Ѕ частину житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) в порядку спадкування за законом право власності на 1/4 частину житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_5 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

В разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду в загальному порядку.

Суддя В.І. Дудник