ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/945/21 Номер провадження 22-ц/814/1747/21Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О.А. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Абрамова П.С., Пилипчук Л.І.,

секретар: Яковенко В.С.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 08 червня 2021 року

та на ухвалу Київського районного суду м. Полтава від 05 березня 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 05 березня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення заборгованості, залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання даної ухвали (а.с.23).

Також, ухвалою Київського районного суду м. Полтава від 08 червня 2021 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Роз`яснено позивачу, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (а.с.89-90).

З вказаними ухвалами суду не погодився позивач, який в поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить:

-скасувати ухвалу місцевого суду від 08 червня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі;

-скасувати ухвалу місцевого суду від 05 березня 2021 року в частині безпідставного збільшення судового збору та ухвалити нове рішення, яким зобов`язати повернути сплачений судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено законом (п.1 ст.7 ЗУ «Про судовий збір»).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що місцевим судом було безпідставно залишено даний позов без руху, з підстав неповної сплати судового збору, оскільки даний спір не є спором майнового характеру, а стосується права власності позивача.

Вказує, що закриваючи провадження у справі, судом першої інстанції не було встановлено, що є дійсним предметом даного спору.

Зауважує, що висновки Верховного Суду, на які посилався місцевий суд при постановленні оскаржуваної ухвали суду від 08.06.2021 року, стосуються інших, відмінних від даних, правовідносин, а тому їх застосування при вирішенні даного спору є помилковим.

У судовому засіданні позивач доводи апеляційної скарги підтримав та прохав її задовольнити.

Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що у березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому прохав: стягнути з ГУПФ України в Полтавській області на користь позивача, як пенсіонера за вислугою років суми інфляційних втрат, трьох відсотків річних та неустойки (пені) за несвоєчасне повернення боргу на загальну суму 234368,90грн, за весь період невиплати (затримки або прострочення суми повернення) основного боргу в сумі 425465,51грн по соціальних виплатах з 15.04.2019р. по 01.03.2021р., згідно останнього рішення національного суду від 21.01.2019р. (справа №440/4415/18), з яких у зазначений період: інфляційне збільшення боргу 34272,45грн, неустойки (пені) 176212,45грн, та три відсотки річних 23884,00грн: стягнути з відповідача на користь позивача 20000,00грн моральної (немайнової) шкоди.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 05 березня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення заборгованості, залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання даної ухвали (а.с.23). Дана ухвала є предметом апеляційного перегляду.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 18.03.2021 року відкрито провадження у даній справі, та призначено підготовче судове засідання (а.с.29).

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 22.04.2021 року підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляді по суті (а.с.70).

У подальшому, як зазначено вище, місцевим судом було постановлено оскаржувану ухвалу про закриття провадження у справі, оскільки така не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (а.с.88-90).

Такі висновки місцевого суду в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.

Щодо перегляду ухвали Київського районного суду м. Полтава від 08 червня 2021 року.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

У частині першій статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).

Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають, зокрема, у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; на публічно-правові спори, у тому числі на спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності (пункт 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України.

Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У відповідності до пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 263 КАС України справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Таким чином, на правовідносини з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат поширються юрисдикція адміністративних судів.

Частиною п`ятою статті 21 КАС України передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних, передбачене положеннями статті 625 ЦК України, є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги, а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 (провадження №14-158цс20) дійшла висновку про те, що, ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

Аналіз положеньчастини п`ятої статті 21 КАС України та частини першої статті 19 КАС України у їх поєднанні дозволяє зробити висновок, що юрисдикція спору про стягнення моральної шкоди із суб`єкта владних повноважень визначається як за правовою природою правовідносин, зокрема публічно-правових, так і у зв`язку з тим, чи пред`явлено позов про стягнення моральної шкоди в одному проваджені з вимогою про вирішення публічно-правового спору.

Ураховуючи те, що спір щодо нарахування, сплати та перерахунку соціальних виплат підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, спір за позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3% річних на підставі статті 625 ЦК України з одночасним відшкодуванням моральної шкоди також підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема, щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Отже, ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених вказаною статтею грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір. Юрисдикція спору про стягнення моральної шкоди у зв`язку із порушенням порядку здійснення повноважень органом влади визначається за правовою природою правовідносин, а також виходячи з того, чи пред`явлена вимога про стягнення моральної шкоди в одному провадженні з вимогою про вирішення публічно-правового спору.

Зазначені правові висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 та від 04 березня 2020 року у справі № 757/63985/16.

Так, встановивши, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення суми інфляційних втрат, трьох відсотків річних, неустойки (пені) та моральної шкоди за несвоєчасне повернення боргу, а обов`язок сплати таких коштів визначено рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 21.01.2019 року у справі №440/4415/18, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для про закриття провадження у даній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки спір за вимогами ОСОБА_1 про стягнення коштів (інфляційних втрат, трьох відсотків річних, неустойки (пені) на підставі статті 625 ЦК України, а також стягнення моральної шкоди виник внаслідок несвоєчасного виконання судового рішення у адміністративній справі, яким зобов`язано орган Пенсійного фонду України здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу, яке було ухвалено адміністративним судом, тому вимоги позивача підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

(Наведене відповідає позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 28.05.2021 року, справа №638/1620/20).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував висновків, викладених у постановах Верховного Суду, підлягають відхиленню з огляду на те, що висновки суду як першої, так і апеляційної інстанції відповідають останній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду.

Щодо перегляду ухвали Київського районного суду м. Полтава від 05 березня 2021 року.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10, визначено, що пунктами 1 і 2 частини першої статті 80 ЦПК передбачено визначення ціни позову у позовах про стягнення грошових коштів та про визнання права власності на майно або витребування майна. Відповідні позовні заяви мають майновий характер, і розмір ставок судового збору за їх подання визначається згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI.

До позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці (наприклад, якщо позовну заяву про визнання договору (правочину) недійсним подано без вимоги застосування наслідків, передбачених статтею 216 ЦК). За подання до суду таких заяв сплачується судовий збір згідно з підпунктом 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI.

Так, з аналізу позовних вимог вбачається, що ОСОБА_1 прохав у стягнути на його користь з відповідача суму інфляційних втрат34272,45грн, неустойку (пеню) 176212,45грн, та три відсотки річних 23884,00грн, а всього 234368,90грн, а також 20000,00грн. моральної (немайнової) шкоди.

Відтак, оскільки даний позов поданий щодо стягнення грошових коштів та має визначену ціну позову, то він є майнового характеру.

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10, якщо в позовній заяві об`єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов`язаних між собою, то, враховуючи, що об`єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог. При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами.

Відповідно до п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як убачається з аналізу оскаржуваної ухвали суду від 05.03.2021 року, місцевим судом при її постановленні були враховані наведені вище положення закону, та визначено, що, оскільки загальна сума майнових вимог ОСОБА_1 складає суму коштів в розмірі 254368,90 грн. (234368,90грн +20000грн), то розмір судового збору має становити 1% від вказаної суми, а саме 2543,69грн.

Відтак, при наявній оплаті судового збору при подачі позову у сумі 908грн, судом першої інстанції було правомірно визначено обов`язок ОСОБА_1 додатково доплатити кошти в сумі 1635,69грн (2543,69-908).

Доводи апеляційної скарги в цій частині не вказують на порушення місцевим судом правил процесуального закону при постановленні оскаржуваної ухвали суду від 05.03.2021 року.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують наведеного вище та правильних висновків місцевого суду про наявність підстав для закриття провадження у даній справі, з правильним вирішенням питання судового збору.

Колегія суддів вважає, що за наведених вище обставин оскаржувані ухвали суду постановлено з додержанням вимог закону, а тому підстав для їх скасування не вбачається.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 08 червня 2021 року та ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 05 березня 2021 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ П.С. Абрамов

Л.І. Пилипчук

Повний текст постанови виготовлено 30.07.2021 року.