Провадження № 22-ц/812/413/21 Доповідач апеляційної інстанції - Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року м. Миколаїв

справа № 488/690/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

переглянувши в апеляційному порядку за правилами письмового провадження цивільну справу за позовом

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухвалене 13 серпня 2020 року суддею Лазаревою Г.М. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 29 липня 2014 року між банком та ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, за умовами якої позичальник отримав строковий кредит у розмірі 10 963, 23 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 18 % річних на суму залишку заборгованості. Своїм підписом в угоді відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору станом на 12 лютого 2018 року виникла заборгованість у розмірі 36 166,52 грн., в тому числі 10 963,24 грн. заборгованості за кредитом, 7 095,19 грн. процентів, 17 467, 58 грн. пені та комісії, а також 640,51 грн. штрафу, які банк просив стягнути з ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 позов не визнав, просив застосувати позовну давність та вирішити питання про поворот виконання судового рішення.

Справа розглядалась судом неодноразово, в тому числі, і в порядку заочного розгляду.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13 серпня 2020 року позов задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто 18 058, 45 грн. кредитної заборгованості, а саме 10 963, 24 грн. заборгованості за тілом кредиту, 7 095,19 грн. процентів та судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банком доведена наявність кредитних відносин між сторонами, що виникли на підставі Генеральної угоди від 29 липня 2014 року, а також наявність невиконаних зобов`язань ОСОБА_1 по поверненню тіла кредиту та нарахованих за весь час процентів. Оскільки умовами угоди сплата комісії не передбачена, а строк позовної давності щодо стягнення штрафу сплинув, підстав для задоволення інших вимог банку суд не встановив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення та відмовити банку у задоволенні позову. Апелянт посилався на те, що суд не звернув належної уваги на всі обставини укладення кредитної угоди, а саме відсутність доказів щодо погодження усіх умов кредитування, в тому числі розміру процентної ставки та інших складових заборгованості, розрахованої банком. Оскільки внесені ним на погашення заборгованості кошти безпідставно зараховувались на погашення процентів, відсутня і заборгованість за тілом кредиту.

Правом відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК).

За правилами статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до статті 1054 ЦК за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 («Позика») глави 71 ЦК («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Судом встановлено, що з 14 вересня 2011 року між ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 склались кредитні правовідносини на підставі договору про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (далі Кредитний договір) (а.с.5).

Відповідач користувався кредитними коштами та станом на липень 2014 року мав невиконані кредитні зобов`язання за Кредитним договором.

29 липня 2014 року між цими ж сторонами з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником кредитних зобов`язань укадено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі Генеральна угода) (а.с. 6).

За умовами угоди сторони домовились, що кредитна заборгованість на час укладення Генеральної угоди складає 12 133,24 грн. (пункт 1.1.2.); позичальник сплачує одноразово 1 170 грн. (пункт 1.2); а банк надає відповідачу строковий кредит в сумі 10 963,24 грн. на строк 24 місяці (з 29 липня 2014 року по 31 липня 2016 року) шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку в обмін на зобов`язання по поверненню кредиту, оплаті процентів в розмірі 1,5 % на місяць на залишок заборгованості, сплаті з 1 по 25 число щомісячного платежу в розмірі 548,60 грн., що складається з заборгованості по кредиту, процентів та інших витрат відповідно до Умов та правил (пункт 2.1).

Сторони узгодили, що заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою та позичальник сплачує штраф в розмірі 938,02 грн. (пункт 2.2 Генеральної угоди). Розмір пені мав визначатись Умовами та правилами за кожен день прострочки (пункт 2.8 Генеральної угоди).

Генеральну угоду підписано особисто ОСОБА_1 .

З наданого суду розрахунку вбачається, що ОСОБА_1 не виконував умови Генеральної угоди. На його рахунок надійшли кошти лише 31 липня 2015 року в розмірі 73,22 грн. (а.с.4).

Строк дії Генеральної угоди закінчився 31 липня 2016 року.

Станом на 12 лютого 2018 року відповідачеві нараховано 36 166, 52 грн. загальної заборгованості, до якої увійшло 10 963,24 грн. заборгованості за кредитом, 7 095,19 грн. процентів, нарахованих за період з 29 липня 2014 року до 12 лютого 2018 року та неустойка (17 467, 58 грн. пені та комісії, 640,51 грн. штрафу, а.с. 4).

Враховуючи, що сторони домовились про ціну кредитного договору, узгодили розмір тіла кредиту та розмір процентної ставки 18% річних (1,5 % щомісячно), уклавши письмовий договір, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту 10 963,24 грн. та заборгованість за процентами.

Доводи апелянта про те, що між сторонами не узгоджена ціна договору, а саме розмір процентної ставки, а тому має бути застосована правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17, апеляційний суд вважає хибними.

Ці твердження, а саме відсутність узгоджень процентної ставки, суперечать матеріалам справи, а саме змісту Генеральної угоди, умови якої (пункт 2.1) прямо передбачають процентну ставка в розмірі 1,5% щомісячно.

Генеральна угода підписана особисто ОСОБА_1 , а тому ці умови кредитування вважаються узгодженими сторонами та мають виконуватись позичальником належним чином.

Доводів, які би спростовували факт добровільного укладення Генеральної угоди та погодження всіх її умов, в тому числі і процентів, апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту та процентами відповідно до положень статей 526,1048,1054 ЦК.

Разом з тим, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування, а права та інтереси позивача у цих правовідносинах (поза межами строку дії угоди) забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК.

Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року № 14-154цс18 та від 31 жовтня 2018 року № 14-318цс18.

Отже, банк набув право на отримання процентів в межах строку дії Генеральної угоди, тобто за період з 29 липня 2014 року по 31 липня 2016 року.

За розрахунком банку заборгованість за процентами за цей період складає 4 178,97 грн. (а.с.6зворот).

Вимог про стягнення процентів після закінчення строку дії Генеральної угоди з інших підстав (як передбачених не договором, а законом) позивач не заявляв.

Тому рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру кредитного боргу ОСОБА_1 , зокрема його складової процентів, підлягає зміні.

Доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, щодо безпідставності застосування позивачем умов кредитування за Умовами та правилами надання банківських послуг у Приватбанку та Тарифів банку, не мають правового значення, оскільки при визначені розміру заборгованості судом застосовані ті умови, які передбачає Генеральна угода, підписана сторонами.

Не можуть бути прийняти до уваги і посилання апелянта на відсутність заборгованості за тілом кредиту.

Порядок визначення кредитної заборгованості та її розмір узгоджені між банком та ОСОБА_1 при укладенні Генеральної угоди від 29 липня 2014 року 10 963,24 грн. (пункт 2.1). За період з 29 липня 2014 року ОСОБА_1 не вносив грошові кошти на погашення заборгованості за тілом кредиту.

Тому розмір отриманого кредиту (тіло), узгоджений сторонами (10963,24 грн.), залишився незмінним та відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди набув ознак простроченої заборгованості.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні неустойки (комісії) сторони не оскаржували.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які би спростовували висновки суду про наявність підстав для стягнення з відповідача кредитної заборгованості за Генеральною угодою та доводили би порушення судом норм цивільного та процесуального законодавства, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення та відмови в позові банку.

Відповідно до правил статті 141 ЦПК підлягають перерозподілу судові витрати, понесені банком при подачі позовної заяви (1762 грн.) пропорційно задоволеним вимогам, та судові витрати, понесені ОСОБА_1 та стадії апеляційного розгляду (2643 грн.) пропорційно задоволеним вимогам апеляційної скарги.

Керуючись статями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13 серпня 2020 року змінити, зменшити стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» загальної заборгованості за Генеральною угодою від 29 липня 2014 року з 18 058,45 грн. до 15 142,21 грн., в тому числі 10 963,24 грн. за тілом кредиту та 4 178,97 грн. за процентами, а також зменшити судові витрати з 880 грн. до 738 грн.

В іншій частині судове рішення залишити без зміни.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 427 грн. судових витрат, сплачених на стадії апеляційного перегляду справи.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

…………………..

повну постанову складено 25 березня 2021 року.