Номер провадження: 22-ц/813/3224/21
Номер справи місцевого суду: 495/6550/19
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 січня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Прийомової О.Ю., повний текст судового рішення складений 23 січня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_2 , про звільнення майна з-під арешту,-

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Білгород-Дністровського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_2 , про звільнення майна з-під арешту.

Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що у провадженні державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області Стоянової А.О. перебуває виконавче провадження № 4251760 за виконавчим листом № 2-5181, виданим Білгород-Дністровським міськрайсудом Одеської області від 02.07.2007 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина в розмірі 150 грн. щомісячно. 01 квітня 2019 року було видано розрахунок заборгованості в який, на думкупозивача, була внесена недостовірна інформація, щодо боргу боржника перед стягувачем. Цей факт підтверджується витягом руху коштів банку АБ «Південний» з 01 січня 2014 року по 14 травня 2019 року щодо рахунку ОСОБА_1 та виписки банку АБ «Південний» з 04 січня 2017 року по 13 травня 2019 року, щодо рахунку ОСОБА_1 , які видані на його замовлення, як власнику рахунку. ОСОБА_2 як стягувач за довіреністю отримувала грошові кошти шляхом їх зняття з рахунку боржника ОСОБА_1 .

Не зважаючи на те, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано 15 березня 2007 року, проте, постановою ДВС від 03 травня 2019 року було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 з підстав наявності заборгованості по сплаті аліментів. Разом з тим, на рахунок ДВС боржник ОСОБА_1 , через АБ «Південний» перерахував 88000 грн. в рахунок погашення боргу по сплаті аліментів. На заяву позивача, щодо зняття арешту накладеного в межах виконавчого провадження № 4251760 на все рухоме та нерухоме майно, що йому належить,Білгород-Дністровський МРВ ДВС ГТУЮ в Одеській області, листом від 10 червня 2019 року повідомив, що у разі відсутності підстав для зняття арешту визначних ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», арешт може бути знятий за рішенням суду, як це передбачає ч.5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження».

Тому, на підставі вищевикладеного просив суд, звільнити майно з-під арешту, накладене на підставі постанови державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області Стоянової А.О. та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження № 31411509 від 03 травня 2019 року на підставі постанови про арешт майна боржника, виконавче провадження № 4251760, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46718065 від 03.05.2019 року, арешт всього нерухомого майна ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що на час подання позову заборгованість по сплаті аліментів була відсутня. Позивачем було надано достатньо доказів на підтвердження факту зняття ОСОБА_2 готівки з рахунку позивача, а тому накладення арешту на все майно є надмірним заходом примусового виконання рішення.

Відзиву до апеляційного суду не надходило.

В судове засідання призначене на 28 липня 2021 року, представник Білгород-Дністровського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_2 не з`явилися, про розгляд справи сповіщені належним чином (а.с. 189-190, 196198).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, з урахуванням строку перебування справи у провадженні суду, вважає за можливе розглянути справу у відсутність не з`явившихся сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Оснач О.А., представника ОСОБА_1 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, провадження у справі закриттю, за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду не відповідає зазначеним вимогам за наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та такими, що задоволені бути не можуть, оскільки позивачем не надано суду жодного розрахунку заборгованості по аліментам, з якого можливо було б дійти висновку про повне погашення ним заборгованості із сплати періодичних платежів та відсутність у нього аліментної заборгованості, не доведено чи відповідає розмір заборгованості сплаченим ним аліментам у сумі 88000 грн., що підтверджено квитанцією від 16.05.2019 року, не надано суду жодного доказу, що виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника, та того, що в розрахунок заборгованості була внесена недостовірна інформація щодо боргу боржника перед стягувачем.

З таким висновком суду колегія суддів не погоджується, з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, колегія суддів приходить до висновку про те, що він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Як вбачається з матеріалі справи, ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, посилався на те, що в провадженні державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області Стоянова А.О. перебуває виконавче провадження № 4251760 за виконавчим листом № 2-5181, виданим Білгород-Дністровським міськрайсудом Одеської області від 02.07.2007 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина в розмірі 150 грн. щомісячно.

Так, на підставі постанови про арешт майна від 03 травня 2019 року державним виконавцем Білгород-Дністровського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області був накладений арешт всього нерухомого майна ОСОБА_1 , у зв`язку з наявною заборгованістю по сплаті аліментів.

Вважаючи, що в розрахунок заборгованості була внесена недостовірна інформація щодо боргу боржника перед стягувачем, відповідач ОСОБА_1 у справі про стягнення аліментів, звернувся до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, арешт накладено на майно ОСОБА_1 , який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, у зв`язку з чим він не може виступати позивачем у даній справі, атому справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, тобто на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України провадження у справі підлягає закриттю.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19).

Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув та помилково розглянув справу, відмовивши у задоволені позову ОСОБА_1 по суті заявлених позовних вимог.

Оскільки, боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, провадження № 61-4726сво19.

Таким чином, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що провадження у справі слід закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, з підстав викладених вище.

Керуючись ст.ст. 255, 368, 374, 377, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 січня 2020року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_2 , про звільнення майна з-під арешту закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 02 серпня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ Т.В. Цюра