ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №509/3630/19

Апеляційне провадження № 22-ц/813/2563/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря -Сороколет Ю.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Пахомова Ігоря Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 листопада 2020 року, постановлене під головуванням судді Кириченка П.Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви та відзиву на позов

У липні 2009 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі-АТ «Ощадбанк», банк) про визнання кредитного договору припиненим, про визнання незаконним нарахувань по кредитному договору та зобов`язання вчинити певні дії.

Позов обґрунтовано тим, що 12 вересня 2006 між ОСОБА_1 та ПАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України», укладено кредитний договір, за яким вона отримала кредитні кошти в сумі 15 593 доларів США, з відсотками за користування кредитом 11,5% та повернення кредиту до 12 вересня 2013 року.

З метою виконання зобов`язань по кредитному договору 12 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_1 був укладений нотаріально посвідчений договір застави транспортного засобу марки «Міtsubishi Lancer», 2006 року випуску, р.н. НОМЕР_1 .

Рішенням Овідіопольський районним судом Одеської області від 18 червня 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 114 335 грн.

21 березня 2011 року ВДВС Овдіопольського районного управління юстиції постановою ВП №25280127 відкрито виконавче провадження про стягнення з боргу у розмірі 114 335 грн.

Зазначала, що кредитний договір припинив свою дію з 18 червня 2010 року, з дати ухвалення рішенням судом першої інстанції від 18 червня 2010 року по справі №2-930/2010, в зв`язку з чим всі подальші нарахування банком відсотків, штрафних санкцій, курсової різниці за кредитним договором є безпідставними.

Вважає, що після 18 червня 2010 року банк мав право звернутися до суду з вимогою про застосування ст.625 ЦК України, що не було ним здійснено.

Посилаючись на викладене просила:

- визнати кредитний договір № 783 від 12 вересня 2006 року припиненим з 18 червня 2010 року;

- визнати незаконним нарахування будь-яких відсотків, штрафних санкцій та застосування курсової різниці за кредитним договором № 783 від 12 вересня 2006 року у зв`язку з його припиненням з 18 червня 2010 року, окрім застосування ч.2.ст.625 ЦК України;

- зобов`язати АТ «Ощадбанк» відобразити в бухгалтерському обліку банку заборгованість за кредитним договором №783 від 12 вересня 2006 року відповідно до рішення Овідіопольського районного суду Одеської області (справа №2-930/2010 від 18 червня 2010 року), а саме: у розмірі 114 335 грн.;

- зобов`язати АТ «Ощадбанк» відобразити в бухгалтерському обліку банку погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № 783 від 12 вересня 2006 року у розмірі 5 660 доларів США (що є сумою від реалізації предмета застави за договором застави транспортного засобу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крицькою Н.В. за реєстром № 8164 від 12 вересня 2006 року) в еквіваленті за офіційним курсом НБУ на дату передачу предмета застави (13 листопада 2012 року), що складає 45 240,38 грн.(1дол.США - 7.993грн.);

- встановити, що кредитна заборгованість ОСОБА_1 перед АТ «Ощадбанк» в рамках кредитного договору №783 від 12 вересня 2006 року складає 69 094,62 грн.(а.с.1-5,81,87).

У відзиві на позов представник АТ «Ощадбанк» посилався на те, що:

- рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 червня 2010 року (справа №2-930/2010) стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість у розмірі 114 335 грн.;

- заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 25 березня 2013 року (справа № 2/1522/27998/12) стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитом у розмір 3 870 доларів США;

- на виконання вищезазначених рішень банку видані виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кредитної заборгованості на користь АТ «Ощадбанк», які в подальшому пред`явлено для примусового виконання до виконавчої служби;

- 30 січня 2014 року від добровільної реалізації заставного майна до банку надійшли кошти у сумі 5 660 доларів США та були розподілені наступним чином: 4 836,14 доларів США для погашення відсотків за користування кредитом; 823,86 доларів США для погашення основного боргу . В результаті продажу заставного майна заборгованість за кредитом не була погашена в повному обсязі;

- у листопаді 2017 року представник банку звернувся до суду з заявою про видачу дубліката виконавчого листа у справі № 2-930/10 та поновлення отроку для пред`явлення його до виконання;

- ухвалою суду від 16 листопада 2017 року видано дублікати виконавчих листів про стягнення з боржників кредитної заборгованості та поновлено строк для пред`явлення виконавчих документів до виконання. В подальшому виконавчі листи пред`явлено для примусового виконання до виконавчої служби;

- твердження ОСОБА_1 , що за рахунок реалізації заставного майна у повному обсязі погашено кредитну заборгованість перед АТ «Ощадбанк» є не вірними, адже саме звернення банку до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення його строку для пред`явлення до виконання є підтвердженням того, що рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 червня 2010 року не виконано в повному обсязі (а.с.53-57).

Зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 листопада 2020 року у позові відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції зокрема виходив з того, що позивачкою кредит банку, який був встановлений кредитним договором, не повернуто в повному обсязі, кредитний договір не виконаний, а рішення суду, якими стягнуто заборгованість за кредитним договором, не можна розглядати, як його виконання у відповідності до ст.598 ЦК України (а.с.96-97).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі адвокат Пахомов І.Ю. в інтересах ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

На обґрунтування скарги, крім доводів, які викладено у позові зазначив, що:

- рішення суду від 06 листопада 2020 року не відповідає засадам законності та обґрунтованості, так як в ході розгляду даної справи судом не було в повному обсязі досліджено докази у справі у відповідності до приписів ст.229 ЦПК України, що в свою чергою стало підставою для порушення конституційного принципу змагальності судового процесу;

- в процесі виконавчого провадження позивач та відповідач неодноразово проводили переговори щодо виконання рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 червня 2010 року, та в кінцевому випадку домовились про добровільну передачу предмета застави - автомобілю марки MITSUBISHI LANCER, 2006 року випуску, реєстраційний номер № НОМЕР_1 за Договором застави з метою його реалізації Банком та повного погашення кредитної заборгованості (акт прийому-передачі майна від 13 листопада 2012 року);

- відповідач не погасив повністю заборгованість позивача за кредитним договором, а продовжував нараховувати за кредитним договором заборгованість, яка в значній мірі є більшою ніж заборгованість, яка була стягнута з позивача згідно рішення суду від 18 червня 2010 року, що порушує її права, як споживача банківських послуг;

- 16 листопада 2017 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області (справа №2-930/2010) за заявою банку було видано дублікат виконавчого листа щодо стягнення суми боргу за кредитним договором у розмірі 114 335 грн. Тобто, через 5 років після передачі відповідачу автомобілю марки MITSUBISHI LANCER, за договором застави;

- 05 грудня 2017 року, 06 серпня 2018 року, 13 лютого 2019 року позивачка неодноразово зверталась до банку з проханням повідомити про дію кредитного договору та розмір заборгованості;

- інформація, яка надавалась банком є неповною, та такою, що вводить в оману, більш того порушує законні права та інтереси позивача, як споживача банківських послуг, а також фактично не відображує дійсного розміру заборгованості за кредитним договором, яка склалася після постановлення рішення суду від 18 червня 2010 року, що є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів»;

- після 18 червня 2010 року банк не мав права нараховувати відсотки за кредитним договором та ні будь-які штрафні санкції, так як кредитний договір припинив свою дію, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України;

- кредитний договір припинив свою дію з 18 червня 2010 року з дати ухвалення рішення суду у справі № 2-930/2010, тому всі подальші нарахування відсотків, штрафних санкцій, курсової різниці, тощо, за кредитним договором є необґрунтованими (а.с.99-104).

У відзиві на позов представник АТ «Ощадбанк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Зокрема, крім доводів які містяться у відзиві на позов представник банку просила звернути увагу на те, що:

- через невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість, у зв`язку з чим АТ «Ощадбанк» вимушений звернутися до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитом у розмірі 14 325, 90 доларів США, що еквівалентно 114 335грн.;

- рішенням суду від 18 червня 2010 року у справі №2-930/2010 стягнуто в солідарному порядку з відповідачів на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість у розмірі 114 335 грн.;

- за рахунок коштів, що надійшли до банку внаслідок реалізації заставного майна, рішення суду від 18 червня 2010 року виконано лише частково;

- закінчення строку кредитного договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору;

- посилання ОСОБА_1 , що за рахунок реалізації заставного майна у повному обсязі погашено кредитну заборгованість перед АТ «Ощадбанк» є не вірними та спростовуються випискою про рух коштів по кредитному рахунку позичальника;

- доводи позивача про те, що банк при зверненні до суду у 2010 році з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором від 12 вересня 2006 року визначив зобов`язання у національній валюті не відповідає дійсності, оскільки згідно позовних вимог, банк просив стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 14325,90 дол. США, що еквівалентно 114 335,00 грн.(а.с.117-119).

Позивач та її представник в судове засідання, призначене на 23 березня 2021 року, не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали заяву про розгляд справи без їх участі, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у їх відсутність.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представника банка, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду зміні, з викладенням її мотивувальної частини в редакції цієї постанови з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Встановлено, що 12 вересня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», в особі філії - Одеське міське відділення № 7860 ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №783.

Відповідно до п.п.1.1.-1.2. кредитного договору, банк зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору кредит у сумі 15 593 доларів США, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 11,5% річних в порядку та строки, визначені договором. Кредит надається на строк 84 місяці з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 12 вересня 2013 року (а.с.6-10).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 12 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки.

12 вересня 2006 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладено договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крицькою Н.В. за реєстром № 8164 (а.с.11-12).

За п.2. договору застави, предметом застави є автомобіль марки MITSUBISHI LANCER, 2006 pоку випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , реєстраційний номер - НОМЕР_3 .

У зв`язку з невиконанням позичальницею своїх зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість, тому АТ «Ощадбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення солідарно боргу за кредитом у розмірі 14 325, 90 доларів США, що еквивалентно 114 335 грн.

18 червня 2010 року Овідіопольським районним судом Одеської області прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно борг за кредитним договором у розмірі 114 335 грн.(а.с.13-16).

21 березня 2011 року постановою заступника начальника відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Захаровою Б.Ю. відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 боргу в сумі 114 335 грн.(а.с.18-19).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 листопада 2017 року задоволено заяву АТ «Ощадбанка» про видачу дубліката виконавчого листа. Поновлено пропущений строк для пред`явлення виконавчого листа для виконання та видано дублікат виконавчого листа у цивільній справі №2-930/10 на виконання рішення суду від 18 червня 2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Ощадбанка» коштів в сумі 114335 грн.(а.с.22-23).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зокрема просила припинити кредитний договір від 12 вересня 2006 року у зв`язку з тим, що 18 червня 2010 року Овідіопольським районним судом Одеської області прийнято рішення щодо стягнення заборгованості по кредиту, а тому кредитні правовідносини припиняються з 18 червня 2010 року.

Як зазначалось вище, відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою кредит банку, який був встановлений кредитним договором, не повернуто в повному обсягу, кредитний договір не виконаний, а рішення суду, якими стягнуто заборгованість за кредитним договором не можна розглядати, як його виконання у відповідності до ст.598 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у позові, проте вважає, що його мотивувальна частина має бути викладена в редакції цієї постанови з таких підстав.

Так, ОСОБА_1 посилається на те, що 05 грудня 2017 року вона звернулася до банку з проханням повідомити про дію кредитного договору та розмір заборгованості.

24 січня 2018 року банк повідомив їй, що станом на 05 грудня 2017 року розмір заборгованості за кредитним договором складає 21 558,28 доларів США та 13 131,51 грн.,

Після отримання відповіді вона звернулась до банку з проханням надати виписки про рух коштів по рахункам обслуговування кредитної заборгованості, на що 23 липня 2018 року банк надав відповідні виписки, в яких заборгованість зазначена у відповіді від 24 січня 2018 року (21 558,28 доларів США та 13131,51грн.) не відповідала дійсності.

06 серпня 2018 року на її проханням пояснити чому виписки з обліку заборгованості відрізняються від відповіді щодо заборгованості станом на 05 грудня 2017 року, 23 серпня 2018 року банк надіслав їй відповідь, що жодних розбіжностей між наданою відповіддю та виписками за рахунками обліку заборгованості не існує.

13 лютого 2019 року позивач надіслала скаргу банку з проханням повідомити дійсний розмір заборгованості за кредитним договором та розібратися зі спірною ситуацією.

15 березня 2019 року позивачка отримала відповідь, що борг за кредитним договором складає 12 535,90 доларів США та 309,32 грн. (а.с.26-27,30-31).

Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ст.525 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Системний аналіз ст.ст.599, 1049, 1054 ЦК України свідчить, що належним виконанням кредитного договору є зарахування на узгоджений сторонами рахунок кредитора суми кредиту, передбачених договором процентів та можливих штрафних санкцій, у разі їх нарахування.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням суду від 18 червня 2010 року стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно борг за кредитним договором у розмірі 114 335 грн.

Вказаним рішення суду встановлено, що заборгованість станом на 27 листопада 2009 року, складає 14 325,90 доларів США, що за курсом НБУ (на 27 листопада 2009 року є 7,9810 за 1 долар США) та еквівалентно 114 335 грн.

Крім того, рішенням суду від 18 червня 2010 року, що набрало законної сили, та не оскаржувалось сторонами в апеляційному порядку, заборгованість за кредитним договором від 12 вересня 2006 року стягнута в національній валюті в сумі 114 335 грн., тому доводи банку про те, що судом стягнута сума 14 325, 90 доларів США, до уваги не приймаються, оскільки резолютивна частина рішення суду не містіть еквівалент долару США, а борг стягнуто в національній валюті 114 335 грн. Тому заборгованість за кредитним договором встановлена у розмірі 114 335 грн., яка підлягає погашенню позивачкою (а.с.13-16).

З огляду на постановлене рішення суду від 18 червня 2010 року, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Більш того, ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

За змістом ч.2ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором.

Таким чином, у такому разі положення абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на викладене, починаючі з постановлення рішення суду від 18 червня 2010 року, всі подальші нарахування АТ «Ощадбанком» відсотків, штрафних санкцій, курсової різниці, тощо, за кредитним договором є необґрунтованими, оскільки своїми діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом звертаючись до суду з позовом, за яким постановлено судове рішення 18 червня 2010 року про стягнення всій суми заборгованості по кредитному договору.

Посилання відповідача про законне нарахування процентів, пеня та інших виплат, до уваги не приймаються, оскільки звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Таким чином, наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав (не виконав, чи виконав не в повному обсязі), не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, оскільки строк дії договору змінився.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 квітня 2018 року АТ «Ощадбанк» надало відповідь ОСОБА_1 , що станом на 05 грудня 2017 року загальна сума заборгованості за кредитним договором складає 21 558,28 доларів США та 13 131,51грн., з яких:

- прострочений основний борг по кредиту 11 153,89 доларів США;

- прострочені проценти за користування кредитом за період з 01 жовтня 2006 року по 12 вересня 2013 року в сумі 966,27 доларів США.;

- прострочена комісійна винагорода за супроводження кредиту за період з 01 жовтня 2006 року по 05 грудня 2017 року в сумі 5 400 грн.;

- пеня за прострочений основний борг по кредиту за період з 01 жовтня 2006 року по 05 грудня 2017 року в сумі 6 585,97 доларів США;

- пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період з 01 жовтня 2006 року по 05 грудня 2017 року в сумі 2 852,15 доларів США;

- пеня за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту за період з 01 жовтня 2006 по 05 грудня 2017 року в сумі 7 731,51 грн. (а.с.24).

При цьому, згідно відповіді банку від 15 березня 2019 року, станом на 15 березня 2019 року заборгованість за кредитним договором згідно двох рішень суду складає 12 535,90 доларів США та 309,32грн.(а.с.33-34).

Вказані відповіді банку підтверджують, що після рішення суду боржнику продовжено нарахування процентів, пені та комісійної винагороди за супровід кредиту.

В свою чергу, у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 №6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта, є незаконним.

Більш того, виписка по кредитному рахунку позичальника, який надано представником АТ «Ощадбанк» до відзиву на апеляційну скаргу, також підтверджує, що після постановлення рішення суду від 18 червня 2010 року банк нараховував позивачці проценти, пеню, тим самим збільшивши заборгованість за кредитним договором, а тому всі нарахування банку здійсненні після рішення суду від 18 червня 2010 року не відповідають вимогам ст.1050 ЦК України, якою передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу та не має право нараховувати проценти, пеню, коли строк дії договору змінився за вимогами банку(а.с.120-133).

Тобто, АТ «Ощадбанк» використав своє право та звернувся до суду з позовом щодо стягнення з позивача заборгованості по кредитному договору, а ухвалення судом рішення у справі щодо стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості за кредитом надає право кредитору на отримання сум, передбачених ч.2ст.625 ЦК України, а не на продовження нарахування відсотків чи інших платежів відповідно до кредитного договору.

При цьому, вимоги банком відповідно до ч.2ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання до суду не заявлено.

Більш того, згідно ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

В свою чергу, по кредитному рахунку позичальника, який надано Банком не вбачається рух сплачених коштів, сума заборгованості щомісячно, нарахування процентів та пені, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит, що є порушенням ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Крім того, суд першої інстанції та банк у відзиві на позов і на апеляційну скаргу посилаються на те, що 25 березня 2013 року Приморським районним судом м.Одеси (справа №1522/27998/12) було постановлено заочне рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 та іншої фізичної особи на корись банку заборгованість за кредитом в розмірі 3 870 доларів США, і вказана сума увійшла у борг за погашенням кредиту за двома рішеннями суду.

Відповідно до ч.3ст.6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить про те, заочне рішення суду від 25 березня 2013 року, за яким з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно стягнуто сума заборгованості у розмірі 3870 доларів США, яка складається із: прострочених процентів за користування кредитом за період з 01 листопада 2009 року по 16 листопада 2012 року в сумі 2 649,80 доларів США; пені за період з 09 квітня 2012 року по 16 листопада 2012 року в сумі 1 220,20 доларів США, ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 18 листопада 2019 року (справа №1522/27998/12, провадження №2-п/522/259/19) скасовано, справа призначена для розгляду в порядку спрощеного провадження.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 02 грудня 2020 року (справа №1522/27998/12) у позові АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору від 12 вересня 2006 року в сумі 3 870 доларів США відмовлено. Рішення суду сторонами не оскаржено, оприлюднено в реєстрі: 10 грудня 2020 року.

Вказаним судовим рішення встановлено, що банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості у розмірі 3 870 доларів США за вказаний вище період та просив внести зміни до кредитного договору № 783 від 12 вересня 2006 року, а саме:

- в п.1.2 слова та цифри «остаточним терміном повернення кредиту є 12 вересня 2013 р.» замінити на «терміном остаточного погашення кредиту встановити дату подання позовної заяви»;

- в п.3.3.4 «останнє погашення кредиту здійснити не пізніше 12 вересня 2013 року» замінити на «остання сплата процентів повинна бути здійснена не пізніше подання цієї позовної заяви».

Відмовляючи у позові, рішення суду мотивовано тим, що наявність судового рішення від 18 червня 2010 року про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, тому зазначені відсотки (проценти) нараховані незаконно в період після припинення строку дії кредитного договору.

Щодо вимог про внесення змін до кредитного договору № 738 від 12 вересня 2006 року суд дійшов висновку, що банком не надані належні та допустимі докази, які підтверджують, що між сторонами досягнута домовленість щодо змін умов кредитного договору.

Згідно зі ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За п.1.2 кредитного договору, кредит надається на 84 місяця з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 12 вересня 2013 року.

Згідно п.8.1. кредитного договору №783 від 12 вересня 2006 року сторони погодили, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

Оскільки зміст зобов`язання становлять права і обов`язки його учасників, припинення зобов`язання є припиненням зазначених прав та обов`язків. При припиненні зобов`язання останнє перестає існувати, і його учасників більше не пов`язують ті права і обов`язки, які раніше складали його зміст.

Таким чином припинення зобов`язання означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право й кореспондуючий йому обов`язок перестають існувати.

Так, ст.599 ЦК України визначає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, припинення зобов`язання спричиняється не будь-яким, а лише належним його виконанням (ст. 526 ЦК України).

У відзиві на позов, представник банку посилався на те, що 30 січня 2014 року від добровільної реалізації заставного майна автомобіля марки MITSUBISHI LANCER, 2006 pоку випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , реєстраційний номер - НОМЕР_3 , до Банку надійшли кошти у сумі 5 660 доларів США, які були розподілені наступним чином: 4 836,14 доларів США для погашення відсотків за користування кредитом; 823, 86 доларів США для погашення основного боргу.

При цьому колегією суддів звернута увага на те, що з часу постановлення рішення суду від 18 червня 2010 року, банком не було звернуто стягнення на заставне майно на протязі чотирьох років.

Як вбачається із заяви ОСОБА_1 та акту прийому - передачі майна від 13 листопада 2012 року, позивачка ОСОБА_1 на добровільній основі передала вказаний транспортний засіб для його реалізації банку, оскільки не мала можливості сплатить кредитні кошти. Вартість продажу автомобіля на той час вона зазначила в розмірі 7 000 доларів США (а.с.20-21).

В результаті продажу заставного майна в січні 2014 року в сумі 5 660 доларів США, ця сума коштів повинна бути зарахована банком на виконання рішення суду від 18 червня 2010 року в повному обсязі.

Оскільки рішенням суду від 18 червня 2010 року на користь банку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнуто борг в національній валюті в сумі 114 335 грн., тому зарахована сума коштів 5 660 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно на 30 січня 2014 року є у розмірі 45 240 грн.( 100 доларів США складає 799 грн.30 коп.).

Звертаючись до суду позивачка просила встановити, що кредитна заборгованість ОСОБА_1 перед АТ «Ощадбанк», в рамках кредитного договору №783 від 12 вересня 2006 року складає 69 094,62 грн.(114 335 грн. - 45 240,38 грн.).

Таким чином, сума заборгованості за кредитним договором складає в розмірі 69 095 грн.(114 335 грн. -45 240 грн.).

Таким чином, заборгованість за кредитним договором не була погашена в повному обсязі і залишок боргу за кредитом складає 69 095 грн.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ч.1 та 2 ст.598 ЦК України, припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо.

Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав встановлених ст.11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Цивільним кодексом України передбачено інші підстави з яких зобов`язання припиняються.

Так, ст.600 ЦК України передбачає припинення зобов`язання переданням відступного.

Згідно зі ст.601ЦК України, зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Згідно зі ст. 604 ЦК України, зобов`язання припиняється за домовленістю сторін.

Стаття 605 ЦК України передбачає припинення зобов`язання прощенням боргу.

Відповідно до ст.606 ЦК України, зобов`язання припиняється поєднанням боржника та кредитора в одній особі.

Згідно зі ст.607 ЦК України, зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною за яку жодна із сторін не відповідає.

В силу ст.ст.608, 609 ЦК України передбачено припинення зобов`язання внаслідок смерті та ліквідації юридичної особи.

Аналіз перелічених вище правових норм, дає підстави зробити висновок про те, що з прийняттям судом рішення про стягнення боргу з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в сумі 114 335 грн.цивільні права та обов`язки АТ «Ощадбанк», як кредитора за договором, не припинились, оскільки за змістом ст.ст.598-609 ЦК України, рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання, а припинилися лише нарахування процентів, пені та інших виплат за кредитним договором.

Під час розгляду справи в суді першої і апеляційної інстанції позивачем не надано докази щодо погашення суми боргу в повному обсязі відповідно до вимог ст.526 ЦК України.

Таким чином, належне і повне виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором має наслідком припинення основного зобов`язання, а оскільки позивачка належним чином не довела наявність обставин, які в розумінні положень ст.599 ЦК України зумовлюють припинення кредитного договору, тому її вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Вимоги ОСОБА_1 про те, що необхідно зобов`язати банк відобразити в бухгалтерському обліку банку заборгованість за кредитним договором відповідно до рішення суду від 18 червня 2010 року про зобов`язання АТ «Ощадбанк»; відобразити в бухгалтерському обліку банку погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № 783 від 12 вересня 2006 року у розмірі 5 660 доларів США (що є сумою від реалізації предмета застави), про встановлення кредитної заборгованість ОСОБА_1 перед АТ «Ощадбанк» в рамках кредитного договору №783 від 12 вересня 2006 року в сумі 69 094,62 грн. задоволенню не підлягають, оскільки кредитний договір не є припинений, а незаконність нарахувань після рішення суду зазначено колегією суддів у вказаній постанові.

З огляду на викладене, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 листопада 2020 року необхідно змінити,виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Пахомова Ігоря Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 листопада 2020 року змінити,виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 березня 2021 року.

Головуючий

Судді :