Справа № 359/4749/20
Провадження № 2/359/594/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі :

головуючої судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Русан А.М.,

за участі представника позивача - ОСОБА_1 та представника відповідача - Ковальчук Н.О.

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) про стягнення невиплаченої при звільненні суми матеріальної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

встановив :

23 червня 2020 року ОСОБА_4 , через захисника Казака К.І., подав до Бориспільського міькрайонного суду Київської області позов, яким просив стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на свою користь : матеріальну допомогу, передбачену п. 6.25.2 колективного договору в розмірі 734800 грн. 00 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18 травня 2020 року по день ухвалення судового рішення по справі, а також судові витрати на правову допомогу в розмірі 50000 грн. 00 коп. та судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп.

Позов обгрунтовано тим, що ОСОБА_4 з 01 квітня 1993 року працював на різних посадах у відповідача і наказом Украерорух № 522/о від 18 травня 2020 року звільнений з роботи з 18 травня 2020 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України.

При звільнені позивачу не виплачено передбачену п. 6.25.2 Колективного договору між адміністрацією Украерорух та профспілками матеріальну допомогу, яку ні в день звільнення, ні по день звернення до суду з даним позовом ОСОБА_4 не виплачено.

Наведені дії відповідача ОСОБА_4 вважає порушенням ст. 116 КЗпП України, а тому вважає обгрунтованими вимоги про застосування до Украерорух наслідків, передбачених ст. 117 КЗпП України. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивачем обраховано на підставі «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (далі по тексту - КМУ) № 100 від 08 лютого 1995 року та який просить стягнути з відповідача по день ухвалення судового рішення у справі.

Ухвалою суду від 24 червня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.

31 липня 2020 року від відповідача надійшов відзив, яким Украерорух просив відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у ньому, а саме врахувати той факт, що : за період запровадження на території України карантину фінансово-господарська діяльність відповідача суттєво скоротилась, доходи знизились та призвело підприємство до скрутного фінансового становища; матеріальна допомога, передбачена п. 6.25.2 Колективного договору між адміністрацією Украерорух та профспілками, не відноситься до обов`язкових виплат працівнику при звільнені, що передбачені КЗпП України, та можлива за наявності у відповідача фінансової спроможності виплачувати її; підприємством разом з профспілками у травні 2020 року розроблено зміни до колективного договору, якими збережено норми про виплату матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, але змінено порядок її виплати.

13 серпня 2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив Украерорух, якою ОСОБА_4 наполягав на порушенні роботодавцем його трудових прав та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою суду від 04 грудня 2020 року у справі закрито підготовче провадження та призначено її до розгляду по суті.

27 січня 2021 року ухвалою суду було зупинено провадження у справі у зв`язку з смертю позивача та необхідністю прийняття спадщини спадкоємцями ОСОБА_4 та вступу у справу його правонаступника.

Ухвалою суду від 16 червня 2021 року у справі поновлено провадження та призначено судове засідання, а також залучено до участі у справі спадкоємця - правонаступника померлого ОСОБА_4 , а саме - ОСОБА_3 .

Належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання ОСОБА_3 до суду не з`явилась, заяв чи клопотань на адресу суду не направила. Разом з тим, уповноважила представляти власні інтереси в суді адвоката Казака К.І..

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Ковальчук Н.О. позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні з підстав, наведених у відзиві.

Суд, заслухавши надані сторонами пояснення, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, давши їм належну оцінку, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.

Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України вказано, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що ОСОБА_4 в період з 01 квітня 1993 року по 18 травня 2020 року працював в Украерорух. Наведене підтверджується записами у трудовій книжці (а.с. 25-35).

Наказом Украерорух за № 522/0 від 18 травня 2020 року позивача звільнено з роботи з 18 травня 2020 року за власним бажанням з посади провідного інженера міжнародного відділу Украероруху, у зв`язку з виходом на пенсію, ст. 38 КЗпП України.

Наведене, в силу вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не підлягає доказуванню, оскільки визнається і не заперечується сторонами.

Листом Украерорух від 18 травня 2020 року за № 1-23.2/6141/20 позивачу повідомлено, що у зв`язку з складним фінансовим станом підприємства та відсутністю наявних коштів, у відповідача немає можливості виплатити ОСОБА_4 матеріальну допомогу у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (п. 6.25.2 Колективного договору), а також у листі від цього ж числа за № 1-23.2/6434/20 роз`яснено позивачу право на отримання матеріальної допомоги за умови підписання між працівником і роботодавцем договору про її розстрочку (а.с. 38-39).

З наведеного вище суд приходить висновку, що при звільненні позивача йому не виплачено матеріальну допомогу, передбачену п. 6.25.2 Колективного договору. Доказів протилежного суду сторонами не надано та не спростовано відповідачем при розгляді справи судом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер у віці 66 років. Наведене підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданого 04 грудня 2020 року Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві (а. с. 185).

Згідно ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1219 ЦК України визначено права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Відповідно ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Зважаючи на вказане, суд приходить висновку, що члени сім`ї або інші спадкоємці, в даному випадку - ОСОБА_3 , може претендувати на отримання матеріальної допомоги, яка належала спадкодавцеві, але не була ним одержана за життя, так і на виплату відповідачем середнього заробітку за час затримки виплат належної померлому допомоги.

Наведены висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, наведеної в постанові від 14 червня 2016 року у справі за № 21-1283а16.

В силу положень ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд, з метою забезпечення однакового застосування норм матеріального і процесуального права, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, наведені в постановах Верховного Суду.

Відповідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За нормами ст. 21, 22 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Структуру заробітної плати, відповідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці», складає : Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Тобто, у структуру заробітної плати, крім іншого, входить і компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно ст. 10, ч. 1, 3ст. 13 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Відповідно положень ч. 1ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Наведене також узгоджується з п. 3.1 Колективного договору укладеного між адміністрацією Украерорух та профспілками (зі змінами та доповненнями, внесеними протягом 2015- 2020 років, в редакції від 01 лютого 2020 року) де зазначено, що положення даного договору поширюються на всіх найманих працівників підприємства незалежно від того, чи є вони членами профспілок (а.с. 42-45).

Суд звертає увагу на те, що Колективний договір в редакції від 01 лютого 2020 року на момент звільнення позивача був чинним та не зазнавав скасування, змін або зупинення в частині соціальних виплат при звільненні працівників. Доказів протилежного суду сторонами не надано.

Відтак, колективний договір в даній редакції був чинним на момент звільнення позивача та всі його норми були чинними і для ОСОБА_4 .. Доказів протилежного суду сторонами не надано.

Згідно ст.9 КЗпП України підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників.

У п. 6.25.1 - 6.25.2 Колективного договору розділу 6 «Соціальні гарантії, пільги та компенсації» вказано, що на підприємстві діє Програма соціального захисту (Додаток 19). У випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі :

- при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом;

- за кожний повний рік роботи понад 5 років по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік.

В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 20 посадових окладів.

Згідно п.14.1 колективного договору усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів Украероруху (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених додатком 26 до цього договору.

Разом з тим, згідно додатку 26 до колективного договору «Черговість фінансування заходів на соціальне та матеріальне забезпечення працівників підприємства згідно з договором» не передбачено послідовність та пріоритет з виплати матеріальної допомоги при звільненні працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.

Наказом Украерорух № 197 від 16 березня 2020 року на підприємстві установлено початок простою з 18 березня по 31 травня 2020 року, який пролонговано на підставі наказу підприємства № 410 від 27 травня 2020 року в період з 01 червня по 15 липня 2020 року (а.с. 78, 80).

Крім того, на підставі наказу відповідача № 245 від 10 квітня 2020 року по підприємству в період з 10 липня 2020 року змінено істотні умови праці всім працівникам Украерорух, а саме, встановлено неповний робочий час 0,5 норми тривалості робочого часу, затвердженої на 2020 рік, починаючи з 10 липня 2020 року.

Зі звіту про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за І квартал 2020 року вбачається, що сукупний дохід Украероруху склав 299444 гривень. В той же, час за аналогічний період попереднього року сукупний дохід становив - 365401 гривень. Зі звіту про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за І півріччя 2020 року вбачається, що сукупний дохід Украероруху склав 881601 гривень. В той же, час за аналогічний період попереднього року сукупний дохід становив - 577954 гривень (а.с. 87-88, 110-117).

Згідно листа Украерорух № 1-17.4/149/20 від 25 червня 2020 року станом на 18 травня 2020 року залишок коштів на рахунках відповідача, у тому числі валютних, складала : 6524867 грн. 99 коп.; 14726,46 доларів США; 6909562,63 євро; 1630,83 фунтів. (а.а. 54).

З огляду на вказані показники прибутку підприємства, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо відсутності у підприємства прибутків та відсутність грошових коштів для виплати позивачу матеріальної допомоги, оскільки прибутки хоч і знизились, проте були наявними. В той же час, суду не надано жодних доказів неможливості провести повний розрахунок з позивачем при наявності такого доходу підприємства і грошових коштів на рахунках.

На підставі протоколу робочої групи з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру № 2 від 18 березня 2020 року Украерорух прийнято рішення здійснювати лише обов`язкові виплати, які не пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм (заробітна плата для працівників та обов`язкові податки та збори) до 31 травня 2020 року включно з можливістю продовження вказаних заходів з метою досягнення стабілізації фінансового стану підприємства.

20 травня 2020 року у дію вступила нова редакції п.6.25.2 колективного договору, за змістом якої у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію при стажі безперервної роботи на підприємстві, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: 1) до досягнення працівником віку 60 років і 3 місяці: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 15 років - 10 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 15 років - по 1 посадовому окладу з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 15 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад. 2) інший вік до досягнення працівником 65 років при стажі роботи на підприємстві повних 15 років - 5 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад (а.с. 102-106).

При цьому зазначено, що виплата матеріальної допомоги буде здійснюватися на основі договору між працівником та адміністрацією, типова форма якого повинна бути погоджена з профспілковою стороною. Відповідно до договору виплата матеріальної допомоги буде надаватися за схемою: 1 посадовий оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, протягом 10 банківських днів з дати початку дії договору, залишок суми матеріальної допомоги по узгодженому графіку (орієнтовно 1 оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, раз на 2 місяці, починаючи з 12 місяця з дати підписання договору).

Договір на виплату матеріальної допомоги може бути підписаний до 01 липня 2020 року за умови відсутності судового спору між працівником та підприємством з цього питання.

Для працівників, які досягли пенсійного віку і звільняються з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію у 2020 році до 15 червня 2020 року, та таких, хто вже звільнився з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію у 2020 році, та при звільненні не отримали матеріальну допомогу, адміністрація підприємства гарантує надання матеріальної допомоги за умови виплати на основі договору між працівником та адміністрацією.

Разом з тим, станом на 23 червня 2020 року між сторонами вже виник спір щодо порушених трудових прав ОСОБА_4 та законних сподівань і очікувань щодо виплати матеріальної допомоги, передбаченої п. 6.25.2 колективного договору.

В свою чергу, на вказане вище слід також зазначити, що робоча група з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру не наділена повноваженнями приймати рішення щодо внесення змін чи доповнень до колективного договору.

Так, згідно ст. 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

У п. 10.1 розділу «Порядок внесення доповнень та змін до договору» Колективного договору вказано, що зміни і доповнення до колективного договору можуть вноситись протягом усього терміну його дії за взаємною згодою сторін у встановленому цим розділом порядку. Внесення змін та доповнень до договору відбувається шляхом переговорів у зв`язку зі зміною чинного законодавства України, Генеральної чи Галузевої угоди або за ініціативою однієї зі сторін на засіданні постійно діючої комісії з проведення колективних переговорів та розгляду змін і доповнень до колективного договору, склад якої визначається сторонами та затверджується наказом директора підприємства.

Результати засідання комісії оформляється протоколом, який підписується співголовами комісії. На підставі цього протоколу формується окремий документ «Зміни до договору», що підписується підписантами договору, згідно п. 1.4 договору, та підлягає повідомній реєстрації у тому самому порядку, що й договір, місцевими органами державної виконавчої влади.

Крім того, зміни до колективного договору вступили в дію з 20 травня 2020 року, в той час як ОСОБА_4 звільнено з роботи з 18 травня 2020 року, а тому зміни до колективного договору на спірні правовідносини не поширюються.

Наведені висновки суду також узгоджуються з Висновком науково - правової експертизи від 17 серпня 2020 року, у якій вказано, що колективний договір має виключно пряму дію у часі. Якщо у норми колективного договору внесено зміни, вони також мають пряму дію, тобто розповсюджую-ться на відносини, що виникли після набрання чинності колективним договором або змін до нього. Якщо трудові відносини виникли до набрання чинності змін до колективного договору і продовжувались після набрання чинності таких змін, відповідні зміни діють на відносини, що продовжуються лише з моменту набрання ними чинності (а. с. 141-154).

Разом з тим, ст.116 КЗпП України передбачає обов`язок підприємства, установи, організації здійснювати виплату не тільки заробітної плати, а взагалі всіх сум, що належать працівнику, без визначення їх вичерпного переліку. Ані іншими нормами трудового законодавства, ані колективним договором не визначений інший строк виплати матеріальної допомоги, ніж день звільнення працівника з роботи.

Відповідач, в обґрунтування фінансової неспроможності підприємства та наявності факту істотної зміни обставин, які зумовлюють неможливість наразі виконувати умови колективного договору в частині виплати матеріальної допомоги, послався на Висновок Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року.

Зважаючи на вказане, слід зазначити, що одними з механізмів отримання відстрочки у виконанні зобов`язань, аж до відмови від договору з одночасним звільненням від відповідальності, є hardship- істотна зміна обставин, які сторони не передбачали на момент укладення договору, а маючи можливість їх передбачити - сторони б не укладали такий договір.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про торгово промислові палати України» засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

В ч. 1 ст. 14 даного Закону зазначено, що торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини неперебор-ної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Відтак належним доказом дії обставин непереборної сили є саме Сертифікат регіональних представництв Торгово-промислових палат України, а не її висновок. Крім того, у наданому до суду Висновку Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року вказано, що він не є висновком судової експертизи відповідно Закону України «Про судову експертизу».

Відповідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певним засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Підсумовуючи наведене, суд вважає наданий відповідачем до суду Висновок Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року, недопустимим доказом.

За змістом ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права

У статті 1 Протоколу №1 до Конвенції вказано, що «власністю» є також право на своєчасну сплату сум заробітної плати та надбавок до неї, зокрема, такі висновки зробив Європейський Суд при тлумаченні ст.1 Протоколу №1 до Конвенції у рішеннях, прийнятих проти України у справах «Воскобойник проти України» (заява за №39874/05), «Лопатюк та інші проти України» (заява за №903/05), «Дідух проти України» (заява за №14394/04), «Воротнікова проти України» (заява за №1225/02).

Згідно довідки Украерорух за № 129 від 28 вересня 2020 року та листа відповідача за № 19.1-03/323/20 від 02 червня 2020 року середньоденний заробіток ОСОБА_4 на день звільнення становив 3944 грн. 79 коп., а розмір невиплаченої матеріальної допомоги відповідно п. 6.25.2 Колективного договору становив 734800 грн. 00 коп. (а.с. 40, 136).

Оскільки відповідач так і не виплатив позивачу передбаченої п. 6.25.2 Колективного договору матеріальної допомоги при звільненні ОСОБА_4 у зв`язку з виходом на пенсію ні під час звільнення, ні по день ухвалення судового рішення у справі, суд приходить висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню та з Украерорух на користь спадкоємця ОСОБА_4 - ОСОБА_3 належить стягнути вказану матеріальну допомогу в розмірі 734800 грн. 00 коп. (3944 грн. 79 коп. (посадовий оклад позивача) х 20 (посадових оклади )).

Постанова Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року за № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначає, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини; cама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу (пункт 20 постанови).

Згідно ч. 1ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Системний аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року у справі за № 712/3776/17, провадження № 61-32684 св 18.

За положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Суд звертає увагу на те, що положення ст. 117 КЗпП України передбачають, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В зазначеній нормі Закону також відсутнє будь-яке посилання на те, що така санкція стосується лише заробітної плати чи іншого нарахування, що входить до системи оплати праці. Така санкція застосовується у випадку невиплати будь-якої належної працівнику суми у день звільнення.

Зважаючи на викладене, посилання представника відповідача на те, що передбачені ст. 117 КЗпП України наслідки застосовуються виключно до виплат, які відносяться до системи оплати праці, є помилковими та відхиляються судом.

Щодо застосування положень ст. 117 КЗпП України у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі за № 761/9584/15-ц, наведені наступні правові висновки, які в силу положень ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковими для застосування судами.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівни-ком повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодав-чого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідно-синах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд, за певних умов, може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на вказане, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У даних правовідносинах за обставинами справи встановлено, що позивач отримав своєчасно всі суми, які належали йому при звільненні, крім одноразової матеріальної допомоги, передбаченої п.6.25.2 Колективного договору. За змістом даного пункту Колективного договору адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.

Зважаючи на встановлені обставини у справі та наведені правові позиції суд приходить висновку, що позов в частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку слід задовольнити.

Разом з тим, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку з позивачем, є таким, що нерозривно пов`язаний з особою померлого, а тому дана виплата підлягає стягненню з відповідача на користь спадкоємця ОСОБА_3 виключно за час такої затримки з 18 травня 2020 року по день смерті ОСОБА_4 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 включно.

Відтак, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 18 травня 2020 року по до 02 грудня 2020 року включно дорівнює 504933 грн. 12 коп. (3944 грн. 79 коп. (середньоденна заробітна плата) х 128 (робочі дні за цей період без врахування неробочих та святкових днів).

Разом з тим, враховуючи вищенаведені висновки Великої Палати Верховного Суду у контексті обставин даної справи, з огляду на характер цієї заборгованості (незважаючи на розмір, є лише частиною належних при звільненні сум) та зовнішні, незалежні від волі роботодавця, обставини загальносвітової пандемії в період виникнення зобов`язання по виплаті матеріальної допомоги, суд вважає справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме обставинам справи і наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належної при звільненні позивача виплати матеріальної допомоги зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку до розміру 50493 грн. 32 коп., як 10 % від невиплаченої суми (5046933,12 : 100 х 10).

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною 1 ст. 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Судом встановлено, що позивач у прохальній частині позову просить суд стягнути з відповідача на свою користь витрати з оплати правничої допомоги в розмірі 50 000 грн. 00 коп.

Приписами ч. 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат :1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 ст. 137 ЦПК України визначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Положеннями ч. 4 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому за змістом ч. 6 цієї статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В розрізі з наведеним суд зазначає, що стороною відповідача не заявлено під час судового розгляду та не подано до суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених затрат на правову допомогу позивачем надано суду наступні докази : договір про надання правової допомоги від 12 червня 2020 року укладеного між ОСОБА_4 та адвокатським об`єднанням «КПД Консалтинг»; додаткова угода №1 до договору про надання правової допомоги від 12 червня 2020 року, якою зазначено перелік і вартість послуг, що надаються адвокатом клієнту; заявка на надання послуг № 1 до вказаного договору, де більш деталізовано перелік, строки і вартість наданих послуг; виписка за період 16-17 червня 2020 року до рахунку за № НОМЕР_2 про оплату правової допомоги в розмірі 50 000 грн. 00 коп. (а.с. 10-20).

Так, в п. 3.1-3.3 заявці на надання послуг № 1 до договору про надання правової допомоги від 12 червня 2020 року зазначено, що розмір комплексне представництво в суді І інстанції становить 25000 грн. 00 коп., а комплексне представництво в суді апеляційної інстанції становить 25000 грн. 00 коп., які клієнт зобовязується сплатити протягом двох днів після підписання цієї заяви.

При цьому судом також враховано правові висновки Верховного Суду наведені у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі за № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі за № 925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі за № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі за № 554/2586/16ц, в яких зазначено, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Відтак, суд приходить висновку, що з відповідача на користь ОСОБА_3 належить стягнути фактично понесені і сплачені судові витрати на правову допомогу в розмірі 50000 грн. 00 коп.

Частиною 1 та п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки згідно ст. 141 ЦПК України та п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору в частині вимог про стягнення заробітної плати (в даному випадку матеріальної допомоги), з відповідача на користь держави Україна слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору в сумі 7348 грн. 00 коп..

Крім того, ОСОБА_4 при зверненні до суду сплатив судовий збір за вимогу щодо стягнення з Украерорух середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 840 грн. 80 коп. Позов в цій частині задоволено, відтак з відповідача на користь ОСОБА_3 належить стягнути судові витрати в розмірі сплаченого судового збору - 840 грн. 80 коп..

На підставі викладеного та керуючись п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди», ст.10, ч.1 та ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України, ч.1 та ч. 6 ст. 81, ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ч. 1-2 ст. 259, ст. 263-265, ст. 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) про стягнення невиплаченої при звільненні суми матеріальної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Зобов`язати Державне підприємство обслуговування повітряного руху України виплатити ОСОБА_3 матеріальну допомогу при звільненні ОСОБА_4 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 734 800 (сімсот тридцять чотири тисячі вісімсот) гривень 00 (нуль) копійок.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_4 в розмірі 50 493 (п`ятдесят тисяч чотириста дев`яносто три) гривні 32 (тридцять дві) копійки.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_3 витрати по оплаті правової допомоги в розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) 00 (нуль) копійок.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь держави Україна судові витрати по сплаті судового збору за позовну вимогу про стягнення матеріальної допомоги в розмірі 7348 (сім тисяч триста сорок вісім) гривень 00 (нуль) копійок.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Позивач : ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована та проживає за адресою : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичних осіб - НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 виданий 16 лютого 1996 року Бориспільським МРВ ГУ МВС України в Київській області).

Відповідач : Державне підприємство обслуговування повітряного руху України (, зареєстроване місце знаходження: а/с115, аеропорт, м. Бориспіль-1, Київська область)

На рішення суду може бути подана апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду через Бориспільський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів ,який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 02 серпня 2021 року.

Суддя Л.В. Яковлєва