справа № 361/6676/17
головуючий у суді І інстанції Дутчак І.М.
провадження № 22-ц/824/2307/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 липня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Сержанюка А.С., Слюсар Т.А.,

за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2020 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до ОСОБА_1 про стягнення сум заборгованості за кредитними договорами та

зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання частково недійсним кредитного договору та стягнення грошових коштів,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ПАТ «Промінвестбанк» звернулось до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму заборгованості за кредитним договором № 009PIL від 21 вересня 2012 року у розмірі 42 497 грн 14 коп. та кредитним договором № СС20120921 від 21 вересня 2012 року у розмірі 21 189 грн 86 коп., всього - заборгованість у загальному розмірі 63 687 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 21 вересня 2012 року між АТ «Промінвестбанк» і ОСОБА_1 (далі - позичальник) був укладений кредитний договір № 009PIL (далі - кредитний договір № 1), за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 38 300 грн., строком до 21 вересня 2016 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 38 % на рік.

Також, 21 вересня 2012 року між банком і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № СС20120921 (далі - кредитний договір № 2), згідно із умовами цього договору відповідач отримала кредитну картку з максимальним кредитним лімітом у розмірі 40 000 грн., зі сплатою 42 % річних за проведення розрахунків у торговельно-сервісній мережі (безготівкові розрахунки) та 48 % річних за всі інші операції.

Банк взяті на себе зобов`язання за вказаними кредитними договорами виконав повністю, надав позичальникові кредит у визначених договорами сумі.

Відповідно до умов кредитних договорів позичальник взяла на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів за користуванням ними у визначені договорами терміни. Проте, відповідач належним чином своїх зобов`язань за кредитними договорами не виконувала, внаслідок чого станом на 29 вересня 2017 року ОСОБА_1 має перед банком заборгованість за цими двома договорами.

Так, заборгованість відповідача за кредитним договором № 009PIL становить 42 497 грн 14 коп., з яких: 19 476 грн 21 коп. - заборгованість за кредитом, 14 473 грн 69 коп. - заборгованість по процентам, 3 455 грн 11 коп. - заборгованість за комісією, 5 092 грн 13 коп. - штрафи.

Сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № СС20120921 складає 21 189 грн 86 коп., з яких: 3 315 грн 91 коп. - строкова заборгованість за кредитом, 3 365 грн 30 коп. - прострочена заборгованість за кредитом, 5 698 грн - залишок несплачених процентів на кредитну заборгованість, з них: 5 432 грн 58 коп. - прострочені, 409 грн 97 коп. - несплачена комісія, з них 259 грн 97 коп. - прострочена, 8 400 грн. - несплачені штрафи, з них 8 050 грн - прострочені.

05 липня 2017 року банк направляв ОСОБА_1 вимогу щодо сплати заборгованості за вказаними вище кредитними договорами, однак відповідачем цю вимогу проігноровано.

У грудні 2017 року відповідач ОСОБА_1 подала до суду зустрічну позовну заяву до АТ «Промінвестбанк», у якій просила суд визнати недійсним пункт 3.2.2 кредитного договору № 009PIL, укладеного 21 вересня 2012 року між нею і банком, та зобов`язати позивача АТ «Промінвестбанк» повернути їй сплачену нею суму комісії за управління кредитом за цим договором у розмірі 5 294 грн 30 коп.

В обґрунтування зустрічних вимог зазначала, що 21 вересня 2012 року між нею і банком був укладений кредитний договір № 009PIL.

Відповідно до пункту 3.2.2 цього договору вона зобов`язана сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом у розмірі 0,5 % річних від заборгованості по кредиту, що нараховується щоденно, починаючи з дати видачі кредиту до дня повного погашення кредиту на залишок заборгованості по кредиту.

Відповідач вважає, що цей пункт кредитного договору є несправедливим, оскільки вона змушена сплачувати за послуги, що супроводжують кредит, умова кредитного договору суперечить вимогам частини 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тому цей пункт кредитного договору має бути визнаний судом недійсним на підставі частини 1 статті 203 ЦК України.

За період з 21 вересня 2012 року по 24 березня 2016 року за умовами вказаного вище кредитного договору та графіку платежів нею сплачено грошові кошти у загальному розмірі 61 470 грн 10 коп., з яких: 5 294 грн 30 коп. - комісія за управління кредитом, які банк повинен повернути їй відповідно до вимог частини 1 статті 216 ЦК України.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2020 року задоволено частково первісний позов ПАТ «Промінвестбанк» до ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Промінвестбанк».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Промінвестбанк» заборгованість за кредитним договором № 009PIL від 21 вересня 2012 року у загальному розмірі 26 616 грн 40 коп., з яких 19 476 грн 21 коп. - заборгованість за кредитом, 7 140 грн 19 коп. - заборгованість за процентами.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Промінвестбанк» заборгованість за кредитним договором № СС20120921 від 21 вересня 2012 року у загальному розмірі 16 229 грн 89 коп., з яких: 3 315 грн 91 коп. - строкова заборгованість за кредитом, 3 365 грн 30 коп. - прострочена заборгованість за кредитом, 5 698 грн 68 коп. - несплачені проценти на кредитну заборгованість, 3 850 грн - несплачені штрафи.

У задоволенні іншої частини первісного позову відмовлено.

Визнано недійсним пункт 3.2.2 кредитного договору № 009PIL від 21 вересня 2012 року, укладеного між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_1 .

Стягнуто з ПАТ «Промінвестбанк» на користь ОСОБА_1 сплачену комісію за управління кредитом за кредитним договором № 009PIL від 21 вересня 2012 року у розмірі 4 361 грн 19 коп.

У задоволенні іншої частини зустрічного позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Промінвестбанк» судовий збір у розмірі 1 072 грн.

Стягнуто з ПАТ «Промінвестбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 1 280 грн.

Суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що своїх зобов`язань за кредитними договорами позичальник належним чином не виконав, а тому позовні вимоги АТ «Промінвестбанк» про стягнення з ОСОБА_1 на його користь сум заборгованості за кредитами і процентами, а також несплаченими штрафами ґрунтуються на нормах чинного законодавства та умовах укладених 21 вересня 2012 року сторонами кредитних договорів № 009PIL та № СС20120921.

Комісія, передбачена пунктом 3.2.2 зазначеного кредитного договору, по своїй суті є фактично платою за обслуговування кредитної заборгованості, що не ґрунтується на положеннях Закону України «Про захист прав споживачів» та є несправедливою по відношенню до споживача послуг ОСОБА_1 умовою договору, суперечать принципу добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ «Промінвестбанк» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Промінвестбанк» до ОСОБА_1 , ухвалити нове судове рішення у цій частині, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ «Промінвестбанк» до ОСОБА_1 у повному обсязі.

Апеляційна скарга ПАТ «Промінвестбанк» мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості за простроченими процентами, суд першої інстанції помилково послався в тому числі і на постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Суд першої інстанції не врахував, при цьому, законодавчо встановлену можливість нарахування процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами і як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, не з`ясував питання, виходячи з положень чинного законодавства та умов договору (пункти 7.5, 8.1 і 9.1) щодо наявності/відсутності у позивача права на нарахування процентів і пені процентів у зв`язку із неправомірним, незаконним користуванням боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання, не встановили період нарахування таких процентів в межах позовної давності.

А також, ПАТ «Промінвестбанк» зазначає, що плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, а тому не суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та узгодженому сторонам графіку платежів за кредитним договором. ОСОБА_1 , підписуючи кредитний договір № 009PIL, ознайомилась із його умовами, скріпила своє погодження з ним підписом і сплачувала комісію за управління кредитом протягом року.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ПАТ «Промінвестбанк», у якому зазначила, що апеляційна скарга є необґрунтованою, вимоги, викладені у ній, не відповідають чинному законодавству.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2020 року в частині задоволених позовних вимог ПАТ «Промінвестбанк» до ОСОБА_1 , ухвалити нове судове рішення у цій частині, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ «Промінвестбанк» до ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що виписка по рахунку та розрахунки заборгованості, надані банком, є належними і допустимими доказами існування заборгованості ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції помилково вважав, що розрахунки заборгованості за кредитними договорами, ОСОБА_1 належними доказами не спростовані, заперечення ОСОБА_1 щодо цих розрахунків ґрунтуються на припущеннях та суперечать дійсним обставинам справи, по своїй суті вони є свідченням надання ОСОБА_1 суб`єктивної оцінки виниклим між сторонами договірним правовідносинам, із помилковим тлумаченням умов кредитних договорів та норм права, що їх регулюють.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що грошові кошти на сплату заборгованості розподілялися згідно із графіком платежів, встановленим у пункті 3.3.4 кредитного договору № 009PIL.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзивів на них, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що 21 вересня 2012 року позивач АТ «Промінвестбанк» і відповідач ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 009PIL про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку.

Пунктом 2 цього договору сторони узгодили умови кредитування, зокрема, суму кредиту - 38 300 грн., процентну ставку - 38 % річних, строк кредитування - 48 місяців, розмір обов`язкового щомісячного платежу - 1 576 грн 12 коп.

Згідно із пунктом 4.2.1 кредитного договору позичальник зобов`язувалася використати кредит за цільовим призначенням та своєчасно і в повному обсязі повернути суму кредиту, сплатити всі нараховані проценти та інші платежі.

Відповідно до пункту 5.1 кредитного договору № 1 за невиконання (несвоєчасне виконання) взятих на себе грошових зобов`язань, позичальник сплачує штраф у розмірі 200 грн за кожен факт прострочення.

Із розрахунку сукупної вартості кредиту, який є додатком № 1 до цього кредитного договору, вбачається, що ОСОБА_1 повинна сплачувати платежі кожного другого числа місяця.

Також того ж дня, 21 вересня 2012 року, між АТ «Промінвестбанк» і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № СС20120921.

Відповідно до пункту 2.1 кредитного договору № 2 передбачено, що банк на підставі письмової заяви позичальника встановленої форми відкриває позичальнику поточний рахунок у національній валюті, операції за яким можуть здійснюватися з використанням спеціального платіжного засобу у вигляді платіжної картки та здійснює платіжно-касове обслуговування позичальника відповідно до ліцензії наданої банку, тарифів банку, законодавства України.

Банк встановлює для позичальника максимальний кредитний ліміт, розмір якого складає 40 000 грн. При цьому, протягом дії даного договору, керуючись інформацією про позичальника (зокрема щодо його платоспроможності), наявності ресурсів для проведення кредитування, встановлених законом обмежень та інших обставин, на які банк не має впливу, розмір доступного позичальнику ліміту кредитування може змінюватися. Такий кредитний ліміт є поточним кредитним лімітом.

Умовами цього кредитного договору встановлено, що надання кредиту за цим договором здійснюється шляхом встановлення ліміту кредитування на поточний рахунок (дебетування цього рахунку) понад залишок власних коштів позичальника. Надання кредиту здійснюється окремо у кожному випадку відсутності або недостатності коштів на поточному рахунку із урахуванням умов цього договору. За користування кредитом банк нараховує позичальнику проценти в розмірі 42 % річних за проведення розрахунків у торговельно-сервісній мережі (безготівкові розрахунки) та 48 % річних за всі інші операції. За невиконання (несвоєчасне) виконання взятих на себе зобов`язань по сплаті обов`язкового платежу позичальник сплачує банку неустойку (штраф) у розмірі 350 грн за кожен випадок прострочення (пункти 3.1, 3.4.4, 6.2 кредитного договору № 2).

Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За змістом частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, банк свої зобов`язання за укладеними сторонами 21 вересня 2012 року кредитними договорами № 009PIL та № СС20120921 виконав повністю, надав ОСОБА_1 кредит у визначених цими договорами розмірі та строки.

Колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції проте, що надані банком меморіальний ордер № FCI179628 від 21 вересня 2012 року та виписка по контракту (поточний рахунок) № НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 26-38, 195), є належними і допустимими доказами існування заборгованості ОСОБА_1 за кредитними договорами № 009PIL та № СС20120921 від 21 вересня 2012 року.

Позичальник ОСОБА_1 своїх зобов`язань за цими договорами належним чином не виконала, своєчасно банку кредити вона не повернула, сплату процентів та штрафних санкцій у повному обсязі не здійснила.

Із наданих ОСОБА_1 квитанцій вбачається, що сплата за зазначеними кредитними договорами № 1 та № 2 здійснювалася частково, не у визначені умовами цих кредитних договорів строки, будь-яких відомостей, за що саме здійснені нею платежі (складові платежу, зокрема, тіло кредиту, проценти, штрафи, комісії тощо), ці квитанції не містять.

Позивачем АТ «Промінвестбанк» надано детальний розрахунок сплати та розподілу на оплату заборгованості ОСОБА_1 грошових коштів за кредитними договорами.

З розрахунку вбачається, що грошові кошти на сплату заборгованості розподілялися згідно із графіком платежів, встановленим у пункті 3.3.4 кредитного договору № 009PIL, зокрема, нараховані та не сплачені проценти, строкові проценти, прострочена заборгованість за кредитом, поточна заборгованість за кредитом, прострочена комісія, строкова комісія, штрафи.

Отже, колегія апеляційного суду вважає, що належними та допустимими доказами підтверджено, що станом на 29 вересня 2017 року ОСОБА_1 має перед банком заборгованість за вказаними вище двома кредитними договорами, зокрема:

- за кредитним договором № 009PIL від 21 вересня 2012 року заборгованість становить 42 497 грн 14 коп., з яких: 19 476 грн 21 коп. - заборгованість за кредитом, 14 473 грн 69 коп. - заборгованість по процентам, 3 455 грн 11 коп. - заборгованість за комісією, 5 092 грн 13 коп. - штрафи;

- за кредитним договором № СС20120921 від 21 вересня 2012 року заборгованість складає 21 189 грн 86 коп., з яких: 3 315 грн 91 коп. - строкова заборгованість за кредитом, 3 365 грн 30 коп. - прострочена заборгованість за кредитом, 5 698 грн - залишок несплачених процентів на кредитну заборгованість, з них: 5 432 грн 58 коп. - прострочені, 409 грн 97 коп. - несплачена комісія, з них 259 грн 97 коп. - прострочена, 8 400 грн - несплачені штрафи, з них 8 050 грн - прострочені.

Розрахунки АТ «Промінвестбанк», їх належність і допустимість відповідачем не спростовані, клопотання про проведення експертизи не заявлялося, хоча сторонам судом були роз`ясненні їхні права та обов`язки, передбачені статтею 49 ЦПК України.

У статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до положень частини 2 статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Умовами пункту 2.1 кредитного договору № 009PIL від 21 вересня 2012 року визначено, що процентна ставка становить 38 % річних, строк кредитування складає 48 місяців.

Згідно із пунктом 3.1.1 вказаного кредитного договору № 1 нарахування банком процентів за користування кредитом здійснюється починаючи з дати його видачі позичальнику до дня повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом. При розрахунку процентів використовується метод «факт/факт», виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році. Проценти сплачуються позичальником щомісячно. Сума нарахованих банком процентів є складовою частиною обов`язкового платежу.

Умовами пункту 2.3 кредитного договору № СС20120921 від 21 вересня 2012 року строк кредитування складає 1 рік. Перебіг строку кредитування починається з дати укладення цього договору. Якщо за 30 календарних днів до спливу цього строку банк не вимагатиме від позичальника сплатити кредитну заборгованість у зв`язку з закінченням строку, на який надано кредит, то строк кредитування продовжується на наступний рік. Сторони не обмежуються в кількості подовжень строку кредитування, але кожне подовження строку кредитування відбувається на наступний рік. В останній день кредитування (у випадку, якщо строк кредитування не подовжується) кредитна заборгованість позичальника, що виникла на підставі цього договору, повинна бути повністю сплаченою.

За умовами пункту 3.4.1 кредитного договору № 2 банк нараховує проценти за розрахунковий період у розрахункову дату, а при закінченні строку кредитування в останню дату цього строку, починаючи з дати першого використання позичальником кредиту, по дату повного закриття кредитної заборгованості, виходячи із суми фактичного щоденного залишку кредитної заборгованості, за методом «факт/факт».

Відповідно до умов пункту 6.1 кредитного договору № 009PIL та умов пункту 7.1 кредитного договору № СС20120921, укладених сторонами 21 вересня 2012 року, ці договори набирають чинності з дати їх підписання сторонами і діють до повного повернення позичальником кредиту, сплати у повному обсязі процентів за користування ним та до повного виконання позичальником будь-яких інших грошових зобов`язань, прийнятих на себе згідно із умовами цього договору.

Відповідно до пункту 2.1 кредитного договору № 009PIL від 21 вересня 2012 року строк кредитування становить 48 місяців, тобто до 21 вересня 2016 року включно.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частини 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18)).

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що АТ «Промінвестбанк» має право нараховувати відповідачу ОСОБА_1 проценти за користування кредитом за кредитним договором № 009PIL від 21 вересня 2012 року у межах цього строку кредитування, тобто лише до 21 вересня 2016 року включно, тому позивачем безпідставно після 21 вересня 2016 року нараховано проценти за користування кредитом за кредитним договором № 1 у розмірі 7 333 грн 50 коп. та штраф у розмірі 400 грн..

Щодо застосування позовної давності, то колегія апеляційного суду керуючись статтями 256, 257, пунктом 1 частини 2 статті 258 ЦК України, частиною 3 статті 267 ЦК України, та враховуючи строк кредитування за кредитним договором № 1, заяву ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу позовної давності, погоджується з висновком суду першої інстанції про пропуск позивачем позовної давності щодо позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 4 692 грн 13 коп. (5 092 грн 13 коп. - 400 грн).

Відповідно до пункту 2.3 кредитного договору № СС20120921 від 21 вересня 2012 року визначено та погоджено, що строк кредитування складає 1 рік. Перебіг строку кредитування починається з дати укладення цього договору. Якщо за 30 календарних днів до спливу цього строку банк не вимагатиме від позичальника сплатити кредитну заборгованість у зв`язку з закінченням строку, на який надано кредит, то строк кредитування продовжується на наступний рік. Сторони не обмежуються в кількості подовжень строку кредитування, але кожне подовження строку кредитування відбувається на наступний рік.

З матеріалів справи, а саме виписки по картковому рахунку № НОМЕР_1 , відкритому позичальникові за умовами цього кредитного договору, вбачається, що відповідач користувалася платіжною карткою після 21 вересня 2013 року, зокрема, поповнювала вказаний рахунок 24 березня 2016 року.

Отже, дія вказаного вище договору не закінчилася, тому АТ «Промінвестбанк» не пропущено трирічний строк звернення до суду про стягнення про стягнення з позичальника заборгованості за кредитом, зокрема, строкової заборгованості за кредитом у розмірі 3 315 грн 91 коп., простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 3 365 грн 30 коп. та несплачених процентів на кредитну заборгованість у розмірі 5 698 грн 68 коп.

Крім цього, з розрахунку суми заборгованості за кредитним договором № СС20120921 від 21 вересня 2012 року вбачається, що позивачем АТ «Промінвестбанк» за період із 07 квітня 2014 року по 07 вересня 2017 року відповідачу ОСОБА_1 за кожен випадок прострочення платежів відповідно до умов пункту 6.2 цього договору нараховувався штраф у розмірі по 350 грн.

Враховуючи пункт 1 частини 2 статті 258 ЦК України та дату звернення АТ «Промінвестбанк» до суду (27 жовтня 2017 року) із вимогою про стягнення суми несплачених штрафів у розмірі 8 400 грн., то на користь банку за несвоєчасне виконання взятих на себе зобов`язань за вказаним договором підлягають стягненню несплачені штрафи у розмірі 3 850 грн за один рік за період із 07 листопада 2016 року по 07 вересня 2017 року.

Щодо позовних вимог АТ «Промінвестбанк» про стягнення заборгованості за комісією за кредитним договором № 1 у розмірі 3 455 грн 11 коп. та за кредитним договором № 2 у розмірі 409 грн 97 коп., то колегія апеляційного суду враховує таке.

Відповідно до частин 1, 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові у справі № 666/4957/15-ц від 20 лютого 2019 року).

Відповідно до пункту 3.2.2 кредитного договору № 009PIL від 21 вересня 2012 року встановлено, що щомісячна комісія за управління кредитом встановлюється у розмірі 0,5 % від суми заборгованості по кредиту та нараховується починаючи з дати його видачі позичальнику до дня повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом. При розрахунку комісії використовується метод «факт/факт», виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році. Комісія за управління кредитом повинна сплачуватися позичальником щомісячно, в дату, в яку позичальник повинен сплачувати обов`язковий платіж.

Згідно із умовами пункту 4.1 кредитного договору № СС20120921 від 21 вересня 2012 року позичальник зобов`язаний сплачувати комісійну винагороду банку за банківські послуги, отримані позичальником згідно з цим договором відповідно до тарифної програми «Кредитна картка» (тарифів) банку, а також комісійну винагороду інших банків, які беруть участь у наданні таких банківських послуг. Порядок нарахування та сплати комісійної винагороди встановлюються Загальними умовами.

Враховуючи, що здійснення платежів за управління кредитом не є послугою в розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів», умови кредитних договорів № 009PIL та № СС20120921 від 21 вересня 2012 року щодо сплати позичальником на користь банку комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості, - є несправедливими та суперечать вимогам закону.

У зв`язку з цим, правові підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача АТ «Промінвестбанк» сум заборгованості по сплаті комісії за вказаними кредитними договорами, зокрема, за кредитним договором № 1 у розмірі 3 455 грн 11 коп. та за кредитним договором № 2 у розмірі 409 грн 97 коп., - відсутні.

Підсумовуючи викладене щодо первісного позову, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за кредитним договором № 1 у загальному розмірі 26 616 грн 40 коп., з яких 19 476 грн 21 коп. - заборгованість за кредитом, 7 140 грн 19 коп. - заборгованість за процентами; та заборгованість за кредитним договором № 2 у загальному розмірі 16 229 грн 89 коп., з яких: 3 315 грн 91 коп. - строкова заборгованість за кредитом, 3 365 грн 30 коп. - прострочена заборгованість за кредитом, 5 698 грн 68 коп. - несплачені проценти на кредитну заборгованість, 3 850 грн - несплачені штрафи. В іншій частині у задоволенні первісного позову АТ «Промінвестбанк» у частині вимог про стягнення з ОСОБА_1 частини нарахованих процентів, штрафів та комісії, обґрунтовано відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю та зі спливом позовної давності.

Щодо зустрічних позовних вимог про ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 3.2.2 кредитного договору № 009PIL від 21 вересня 2012 року та зобов`язання АТ «Промінвестбанк» повернути їй сплачену комісію за управління кредитом у розмірі 5 294 грн 30 коп., колегія апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до вимог частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що грошові кошти за кредитним договором № 009PIL від 21 вересня 2012 року надані позичальнику на споживчі цілі.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом, тому дані правовідносини регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення сторонами зазначеного кредитного договору № 1).

За змістом частини 5 статті 11, частин 1, 2, 5, 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно із якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання цих положень договору недійсними.

У частині 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно із частинами 1, 3 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Конституційний Суд України у Рішенні від 10 листопада 2011 року № 15?рп/2011 у справі № 1-26/2011 вказав, що положення пунктів 22, 23 частини 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини 4 статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо) (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 Конституційний Суд України зазначив, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Пленум Верховного Суду України в абзаці 1 пункту 7 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до пункту 3.2.2 кредитного договору № 009PIL від 21 вересня 2012 року визначено, що щомісячна комісія за управління кредитом встановлюється у розмірі 0,5 % від суми заборгованості по кредиту та нараховується починаючи з дати його видачі позичальнику до дня повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом. При розрахунку комісії використовується метод «факт/факт», виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році. Комісія за управління кредитом повинна сплачуватися позичальником щомісячно, в дату, в яку позичальник повинен сплачувати обов`язковий платіж.

Отже, комісія, передбачена пунктом 3.2.2 зазначеного кредитного договору, по своїй суті є фактично платою за обслуговування кредитної заборгованості, що на положеннях Закону України «Про захист прав споживачів» не ґрунтується та є несправедливою по відношенню до споживача послуг ОСОБА_1 умовою договору, суперечать принципу добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як управління кредитом не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як здійснення управління кредитом у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 520/2614/17).

Враховуючи наведене, пункт 3.2.2 кредитного договору № 009PIL від 21 вересня 2012 року є незаконним у силу положень частини 5 статті 11, частин 1, 2, 5, 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та є несправедливою умовою цього кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісії за фактичне управління кредитом.

У зв`язку з цим, вказаний пункт кредитного договору підлягає визнанню недійсним з моменту укладення 21 вересня 2012 року сторонами кредитного договору № 009PIL.

Згідно із частиною 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона отримала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість отримане за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Представник позивача АТ «Промінвестбанк» у відзиві на зустрічну позовну заяву відповідача ОСОБА_1 , посилаючись на те, що остання звернулася до суду з пропуском позовної давності, оскільки про порушення свого права щодо сплати нею комісії, передбаченої пунктом 3.2.2 кредитного договору, дізналася у момент його підписання - 21 вересня 2012 року, проте до суду звернулася лише у 2018 році, просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Пленум Верховного Суду України у пункті 28 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК України встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними (частини 2, 3 статті 261 ЦК України).

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 дізналася про порушення своїх прав після ознайомлення з правовими висновками Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16 та від 16 листопада 2016 року у справі № 6-174цс16, підстави для застосування наслідків спливу позовної давності, - відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді А.С. Сержанюк

Т.А. Слюсар