Справа № 128/1166/20
Провадження № 22-ц/801/490/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєлін Є. В.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2021 рокуСправа № 128/1166/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивіль-них справах:

судді-доповідача Денишенко Т.О.,

суддів Рибчинського В. П., Голоти Л. О.,

розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, в при-міщенні апеляційного суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідаль-

ністю «Авто Просто» про захист прав споживача, повернення коштів,

за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ка-линівського районного суду Вінницької області від 01 грудня 2020 року, ухва-лене у приміщенні суду у м. Калинівці Вінницької області за головування судді Сєліна Є. В.,

В С Т А Н О В И В:

06 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся у Калинівський районний суд Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ( далі - ТОВ ) «Авто Просто» про захист прав споживача, повернення коштів. Позовні вимоги мотивовані наступним. 19 червня 2019 року ОСОБА_1 звер-нувся до ТОВ «Авто Просто» з метою придбання автомобіля та цього ж дня між ними був укладений договір № 802319. За умовами укладеного договору відпо-відач зобов`язувався надати фінансову послугу з купівлі-продажу автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему Авто-фонд, надати фінансову послугу з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему Автотак. До договору був укладений додаток № 1, від-повідно до якого мав бути придбаний автомобіль марки «Renault Logan» вар-тістю 296900,00 гривень. У свою чергу позивач повинен сплатити: винагороду за послуги, пов`язані з включенням договору до системи Автотак та формуван-ням групи у розмірі 14251,20 гривні; винагороду адміністратора за послуги, пов`язані з передачею автомобіля учаснику, після надання права на отримання автомобіля в розмірі 3% + ПДВ від поточної ціни автомобіля; періодичні пла-тежі в розмірі 0,8333% та щомісячну винагороду 0,415% +ПДВ від поточної вартості автомобіля. На виконання умов договору ОСОБА_1 сплачував пла-тежі з 19 червня 2019 року до 10 березня 2020 року. У загальному розмірі сума сплачених платежів становить 57372,93 гривні. Однак позивач вважає, що ін-формація, викладена в договорі, не відповідає тим умовам, які були йому оголо-шені представником ТОВ «Авто Просто». Відповідач, користуючись його юри-дичною необізнаністю, уклав договір, який суперечить вимогам Закону Украї-ни «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ЦК України, оскільки він укладений без мети його виконання і не тягне за собою реальних наслідків. Від-так позивач надіслав ТОВ «Авто Просто» заяву про намір розірвати договір від 19 червня 2019 року № 802319 та повернути сплачені ним кошти відповідно до пунктів 12.1, 12.1.1, 12.1.4 договору. ОСОБА_1 вважає, що діяльність відпо-відача вводить його, як споживача послуг, в оману та є елементом нечесної під-приємницької практики. Через бездіяльність ТОВ «Авто Просто», яка полягає у неналежному виконанні чинного законодавства, а саме: ненадання споживачу повної та достовірної інформації про фінансові послуги, він почувається ошука-ним. Після того як він зрозумів, що його обманули, він не може нормально від-почивати, постійні переживання спричинили у нього погіршення сну, викли-кають образу та роздратованість. Через ситуацію, що склалася, рідні дуже знер-вовані, у сім`ї майже щодня виникають сварки. Також він змушений втрачати свій час для вирішення питання із захисту своїх прав, звертаючись до суду. Че-рез це змінився звичний спосіб життя позивача, він вважає, що йому завдана моральна шкода, розмір якої він оцінює в 10000,00 гривень. За таких обставин ОСОБА_1 просив зобов`язати ТОВ «Авто Просо» виконати пункти 12.1-12.2.4 договору від 19 червня 2019 року № 802319 та стягнути з відповідача сплачені за цим договором кошти в сумі 57372,92 гривень, а також 10000,00 гривень у відшкодування завданої моральної шкоди, понесені судові витрати.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 01 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рішення скасувати, ухва-лити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Скарж-ник вважає оскаржуване рішення суду необ`єктивним, необґрунтованим, ухва-леним за неправильного застосування норм матеріального та процесуального права. Викладаючи абсолютно аналогічні зазначеним у позовній заяві обста-вини, скаржник вважає, що умови укладеного договору суперечать вимогам За-кону України «Про захист прав споживачів», є несправедливими, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків, за якими ТОВ «Авто Про-сто» користується коштами споживача, а сам споживач взагалі немає ніяких прав. Договір укладений без мети його виконання і не тягне реальних наслідків. Коли ж позивачу стало відомо, що жоден із учасників групи та інших груп, які уклали подібні договори, не отримав жодного автомобіля, він звернувся до від-повідача з вимогою розірвати договір та повернути сплачені кошти. Згідно пунктів 12.1, 12.1., 12.1.2 договору поверненню підлягають сплачені періодичні платежі, максимальний строк повернення яких не може перевищувати одного року з дня отримання ТОВ «Авто Просто» заяви про дострокове розірвання до-говору. Проте до цього часу позивачем кошти не отримані, хоча заява про ро-зірвання договору надіслана ще рік тому. Відповідно термін повернення коштів минув, тому позивач вважає, що ТОВ «Авто Просто» ухиляється від виконання умов договору. У свою чергу рішення суду не містить мотивувальної оцінки ар-гументів позивача щодо заявлених ним позовних вимог про визнання недійс-ними пунктів 12.1.1 та 12.1.2 договору, які призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін. Такі умови договору завдають шкоди по-зивачу, оскільки у разі розірвання договору позивач втрачає значну суму кош-тів, погіршуючи своє майнове становище, а тривале неповернення коштів при-зводить до їх знецінення. Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних ви-мог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з відмовою у позовних вимогах про визнання недійсними окремих пунктів договору відсутні підстави й для відшкодування моральної шкоди. Од-нак, як вважає скаржник, враховуючи підстави для визнання частково недійс-ним пункту 12.1.1 договору, слід вважати необґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

11 лютого 2021 року до апеляційного суду надійшов відзив повноважного представника ТОВ «Авто Просто» адвоката Сметанюка І.М. на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , де заперечуються її доводи. Представник відповідача просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, зазначаючи, що між сторонами укладений договір, який пов-ністю відповідає вимогам законодавства, його неможливо ставити під сумнів та визнати недійсним, оскільки діяльність ТОВ «Авто Просто» перевіряється від-повідними контролюючими органами. Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив зобов`язати відповідача виконати пункти 12.-12.2.4 договору від 19 червня 2019 року № 802319 та стягнути на його користь 57372,93 гривні, по-силаючись на надіслання своєї заяви про намір розірвати договір та повернути сплачені ним платежі у строк, визначений пунктом 12.1.5 договору ( протягом 14 календарних днів з дати підписання договору ). Однак така інформація скар-жника не відповідає обставинам справи, адже пунктом 12.1.5 договору строк, протягом якого має бути подана заява про розірвання договору, не визначений, а сама заява про розірвання договору датована 26 квітня 2020 року та отримана відповідачем 07 травня 2020 року, тобто через 10 місяців з дати підписання до-говору. В свою чергу як на доказ направлення заяви про розірвання договору позивач посилається на фіскальний чек, виданий 24 лютого 2020 року відділен-ням у м. Кривий Ріг, тоді як сам позивач проживає у Вінницькій області, що спростовує аргументи скаржника. Представник відповідача також звертає ува-гу, що пунктом 12.1.2 договору максимальний строк повернення періодичних платежів не може перевищувати одного року з дня отримання ТОВ «Авто Про-сто» заяви про дострокове розірвання договору. Договір за заявою позивача ро-зірваний з 07 травня 2020 року, таким чином вимоги позивача є передчасними. Заперечуючи вимоги позивача щодо визнання недійсними окремих пунктів до-говору, ОСОБА_2 зауважує, що такі вимоги не були предметом його по-зову та не розглядалися судом першої інстанції. Укладений сторонами у справі договір не порушує принципу добросовісності, у ньому відсутній дисбаланс їх-ніх інтересів, ним не завдається шкода позивачу. Тобто умови договору не можна визнати несправедливими. У договорі передбачений обов`язок відпові-дача повернути сплачені позивачем кошти, що спростовує доводи останнього. Сторонами погоджені наслідки розірвання договору за власним бажанням спо-живача та за його заявою, встановлений строк та механізм розрахунку розміру суми періодичних платежів, що підлягають поверненню. Доводи позивача про порушення принципу добросовісності пунктом 12.1.1 договору представник відповідача вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_1 не було надано доказів на спростування презумпції правомірності правочину в цілому. Щодо введення позивача в оману, то йому була надана вичерпна інформація про на-давані відповідачем послуги. Підписавши договір, позивач погодився, що озна-йомився з його змістом, розумів та узгодив усі визначені умови та зміст дого-вору. Крім того відповідно до умов договору, підписавши його, учасник має 14 днів на додаткове детальне ознайомлення з умовами цього правочину, прийнят-тя остаточного рішення про участь чи відмову від участі в системі Автофонд. У разі відмови від участі в системі йому були б повернуті усі сплачені кошти, що також спростовує посилання позивача про введення його в оману. Представни відповідача також вважає безпідставною вимогу ОСОБА_1 про стягнення на його користь моральної шкоди, оскільки доказів такої, обґрунтованість її розміру позивачем не доведені.

Колегія суддів апеляційного суду, розглянувши справу за наявними у ній матеріалами, дослідивши представлені сторонами докази, проаналізувавши в сукупності доводи кожного з учасників справи та підґрунтя заявлених вимог і заперечень на них, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не під-лягає.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 19 червня 2019 року між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_1 був укладений договір № 802319 з додатками № 1, 2 до нього «Про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару ( автомобіля ) у групі через систему Автофонд», спрямований на придбання позивачем автомобіля марки «RENAULT Logan» вартістю 296900,00 гривень. На виконання умов цього договору ОСОБА_1 за період з 19 червня 2019 року по 10 березня 2020 року сплатив відповідачу грошові кош-ти у загальному розмірі 57372,93 гривні, що підтверджується наявними у ма-теріалах справи квитанціями.

26 квітня 2020 року ОСОБА_1 письмово звернувся до ТОВ «Авто Про-сто» із заявою про розірвання договору від 19 червня 2019 року № 802319 у зв`язку із фінансовими труднощами. Дана заява отримана товариством 07 трав-ня 2020 року та цього ж дня договір від 19 червня 2019 року № 802319 «Про на-дання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару ( автомобіля ) у групі через систему Автофонд» був розірваний.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, встановивши об-ставини справи, вважав, що ОСОБА_1 погодився з умовами угоди, підпи-савши її та вчиняючи дії на її виконання, а дійсність договору в цілому його сторонами не оспорюється. Статтею 19 договору визначене право учасника ро-зірвати договір. Положеннями пунктів 12.1, 12.1.1, 12.1.2 статті 12 договору та-кож передбачені: можливість розірвання договору за власним бажанням учас-ника, який ще не отримав автомобіль, за його письмовою заявою, строк розгля-ду ТОВ «Авто Просто» такої заяви та можливість повернення періодичних пла-тежів, сплачених за договором, строк такого повернення, який не може переви-щувати одного року з дня отримання ТОВ «Авто Просто» заяви про дострокове розірвання договору. Відтак оскільки на даний час не сплинув ще однорічний строк з дня отримання відповідачем заяви позивача про дострокове розірвання договору та повернення відповідних платежів, то суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову. При цьому суд визнав безпідстав-ними доводи позивача про те, що він згідно пункту 12.1.4 договору від 19 черв-ня 2019 року № 802319 протягом 14 календарних днів з дати його підписання звернувся до відповідача із заявою про односторонню відмову від договору шляхом подання заяви в центральний офіс товариства «Авто Просто», оскільки у матеріалах справи міститься заява позивача з проханням розірвати спірний договір у зв`язку із фінансовими труднощами, яка датована 26 квітня 2020 року. Тобто вказана заява направлена на адресу відповідача через 10 місяців з дати підписання договору.

Виклавши окремі норми статей 18, 19 Закону України «Про захист прав спо-живачів», суд першої інстанції вказав, що позивач у своїх вимогах не ставить перед судом питання про визнання договору № 802319 чи його окремих поло-жень, зокрема пунктів 12.1 - 12.2.4, недійсними.

Суд першої інстанції також не знайшов доведеними та обгрунтованими вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи з огляду на таке.

Згідно зі статтею 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, ви-мог розумності та справедливості.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що по-роджує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають іс-тотне значення ( частина перша статті 229 цього Кодексу ), такий правочин ви-знається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замов-чує їх існування. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка що-до мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом ( частина перша статті 229 ЦК України ).

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є до-мовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або при-пинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови ( пункти ), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 15 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та сво-єчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до прид-бання ним товару чи замовлення роботи ( послуги ). Інформація про продукцію повинна містити в тому числі назву товару, найменування або відтворення зна-ка для товарів і послуг, за якими вони реалізуються.

Частинами першою, другою статті 18 Закону України «Про захист прав спо-живачів» встановлено, що продавець ( виконавець, виробник ) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови до-говору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його на-слідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду спо-живача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорст-ких обов`язків для споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише влас-ним розсудом виконавця ( частина третя статті 18 зазначеного Закону ).

За приписами частин першої, другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність ( дії або безді-яльність ), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повин-на довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що договір від 19 червня 2019 року № 802319 укладений внаслідок нечесної під-приємницької практики відповідача, обману, йому не було роз`яснено товарис-твом усіх умов договору, а окремі його умови є несправедливими.

Разом з тим за змістом пунктів 19.2, 19.4 спірного договору підписання цьо-го договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та їх згоди з усіма визначеннями, умовами та змістом договору і додатків до нього. Учасник ( позивач ) підтверджує, що ТОВ «Авто Просто» надало інформацію про суть фінансової послуги, що пропонується за цим до-говором, із зазначенням вартості цієї послуги для учасника групи. ОСОБА_1 погодився з умовами угоди, підписавши її та вчиняючи дії на її виконання, а са-ме сплачуючи обумовлені кошти, що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями. Крім цього згідно із заявою від 19 червня 2019 року про намір укласти договір про надання фінансової послуги з адміністрування фінан-сових активів для придбання товару ( автомобіля ) у групі через систему Авто-фонд позивач своїм підписом засвідчив та підтвердив, що ознайомлений із вну-трішніми правилами надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах ТОВ «Авто Просто».

За вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інте-реси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно під-тверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Позивач належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилався під час звернення до суду із даним позовом, суду не надав, окремих позовних вимог про визнання недійсним договору або ж окремих його пунктів не заявляв. Як наслідок визнати недійсними окремі пункти договору у суду немає підстав як про те вірно вказав суд першої інстанції.

Щодо заявленої позивачем вимоги про повернення сплачених коштів, то слід зазначити, що, як встановлено в ході судового розгляду та підтверджено матеріалами справи і не спростовано жодним з її учасників, заява про розірван-ня договору ОСОБА_1 направлена відповідачу лише 26 квітня 2020 року та отримана ТОВ «Авто Просто» відповідно 07 травня 2020 року. Згідно поло-жень пункту 12.1.2 статті 12 договору максимальний строк для повернення пе-ріодичних платежів не може перевищувати одного року з дати отримання ТОВ «Авто Просто» заяви про розірвання договору. Ураховуючи наведене, суд пер-шої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що строк виконання зобов`язан-ня ТОВ «Авто Просто» з повернення позивачу періодичних платежів ще не нас-тав; відповідно звернення до суду з даним позовом у цій частині є передчасним.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінені на предмет належності та допустимості, установивши, що позивач після ознайомлення із запропонованими умовами договору погодився з ними та протягом 14 днів з дня його підписання не звертався до ТОВ «Авто Просто» з вимогою про розірвання договору, а на виконання умов зазначеного правочину сплачував кошти, що свідчить про розуміння та визнання ним умов договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задово-ленні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 16 травня 2019 ро-ку у справі № 405/ 2770/17-ц, від 15 липня 2020 року в справі № 204/7352/17, від 17 вересня 2020 року у справі № 695/3295/18 та іншими висновками у по-дібних правовідносинах.

Відтак доводи апеляційної скарги позивача щодо наявності підстав для стяг-нення суми сплачених ним коштів у розмірі 57372,93 гривень колегія суддів визнає необґрунтованими та не знаходить підстав для скасування законного рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 22 Закону України «Про захист прав спо-живачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування мораль-ної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зо-крема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з проти-правною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Тлу-мачення статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загаль-ним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; проти-правність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Згідно з пунктом четвертим постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкоду-вання моральної ( немайнової ) шкоди», у позовній заяві про відшкодування мо-ральної ( немайнової ) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, яки-ми неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких мір-кувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтвер-джується.

Обставини, на які посилається ОСОБА_1 як на підставу для відшкоду-вання моральної шкоди, є недоведеними. Всупереч викладених вище норм зако-нодавства в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджували б заподіяння позивачу моральної шкоди.

Згідно вимог частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів апеляційного суду наголошує, що скаржник не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він поси-лається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги. Ар-гументи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди скаржника з висновками місцевого суду, невірного розуміння ним вимог чинного законодав-ства, що регулює наявні правовідносини, та власного помилковго тлумачення характеру спірних правовідносин. Доводи позивача були предметом ретельного розгляду судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвен-ції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різ-ними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та від-мінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодав-ства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином питання, чи виконав суд свій обов`язок стосовно подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначене тільки у світлі конкретних обставин справи ( Про-ніна проти України, № 63566/00, § 23, Європейський суд з прав людини, від 18 липня 2006 року ).

Оскаржуване рішення суду відповідає критерію його обґрунтованості.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність, обґрунтованість і справедливість постановленого судом оскаржуваного рішення, колегія суддів не знаходить достатніх та законних підстав для задоволення скарги.

Статтею 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи апеляційним су-дом, який переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність, обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за-лишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо виз-нає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм мате-ріального та процесуального права.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 01 грудня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Това-риства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про захист прав спожива-ча, повернення коштів залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передба-чених пунктом другої частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді В. П. Рибчинський

Л. О. Голота