МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 487/215/21
Провадження № 22-ц/812/636/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

за участі - представника позивача Гусака О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2021 року, постановлену під головуванням судді Сухаревич З.М. в приміщенні того ж суду, про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про знятті арешту з майна, -

В С Т А Н О В И В :

В січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) про знаття арешту з майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що в Заводському районному суді м. Миколаєва розглядалась цивільна справа № 487/1711/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

27 серпня 2013 року було прийнято заочне рішення по цій справі про задоволення позовних вимог та видано виконавчий лист № 2/487/1225/2013 від 01.11.2013 року.

На підставі зазначеного виконавчого листа Заводським відділом Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження № 41071825. Постановою державного виконавця від 30.05.2017 року було накладено арешт на майно ОСОБА_4

24 червня 2020 р. Миколаївським апеляційним судом прийнято постанову, якою скасовано заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 серпня 2013 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Надра».

30 червня 2020 року представник позивача звернулась до відповідача із письмовою заявою про закінчення виконавчого провадження по стягненню з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованості та просила застосувати наслідки закінчення виконавчого провадження.

У відповіді на цю заяву від 21.07.2020 року головний державний виконавець О. О. Буділовська зазначила, що зазначене виконавче провадження було завершено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» 30.05.2017 року у зв`язку із відсутністю у боржника майна, на яке законом можливо звернути стягнення і завершення виконавчого провадження із зазначених підстав не передбачає зняття арешту, накладеного на майно боржника.

22 липня 2020 року представник позивача звернулась до відповідача із письмовою заявою про скасування арешту, накладеного на майно ОСОБА_1 в зв`язку з тим, що рішення, для забезпечення виконання якого цей арешт було накладено, скасовано і наявність арешту за цих обставин є незаконним та порушує права та законні інтереси ОСОБА_1 .

Згідно відповіді від 02.09.2020 р. на заяву від 22.07.2020 року головного державного виконавця О. О. Буділовської, Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено зняття арешту з майна боржника з підстав, на які посилається представник ОСОБА_1 та зазначено, що в такому випадку арешт може бути знятий за рішенням суду.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13.01.2021 року на майно ОСОБА_7 зареєстровано обтяження - арешт нерухомого майна на підставі постанови Заводського відділу ДВС від 30.05.2017 р. Доказом накладення арешту на все рухоме майно відповідача є Витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 14.01.2021 року.

Також позивач вказує, що наявність зазначеного арешту означає, що ОСОБА_1 у разі придбання будь - якого нерухомого або рухомого майна буде позбавлена можливості у подальшому розпорядитись ним, оскільки згідно з прийнятою постановою відповідача від 30.05.2017 року існує заборона на його відчуження. Ця обставина свідчить про порушення прав позивача, які підлягають захисту в судовому порядку.

Оскільки зняття арешту, накладеного на майно боржника в ході виконавчого провадження, в зв`язку із скасуванням судового рішення, для забезпечення виконання якого він був накладений, нормами Закону України «Про виконавче провадження» в позасудовому порядку не передбачено, захистити свої законні інтереси позивач може лише звернувшись із такою вимогою до суду.

Посилаючись на викладене, позивач просить зняти арешт з майна ОСОБА_5 , накладений постановою головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Буділовською О.О. при примусовому виконанні виконавчого листа по справі № 2/487/1225/2013 р., виданого 01.11.2013 р., та скасувати заборону на його відчуження.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2021 року відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) про знаття арешту з майна. Роз`яснено ОСОБА_1 , що вона має право звернутись із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконання в порядку, передбаченому розділом VI ЦПК України.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій вказує, що державний виконавець відмовив у знятті арешту не тому, що відсутні підстави для зняття цього арешту, а тому що державний виконавець не наділений повноваженнями його знімати в завершеному виконавчому провадженні.

Також вказує, що оскільки зняття арешту, накладеного на майно боржника в ході виконавчого провадження в зв`язку із скасуванням судового рішення, для забезпечення виконання якого він був накладений, нормами ЗУ «Про виконавче провадження» в завершеному виконавчому провадженні не передбачено, захистити свої законні інтереси позивач може лише звернувшись із такою вимогою до суду.

Не погоджується з висновком суду, що підставою для відмови у відкритті провадження є п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, оскільки застосування цієї норми права можливе, якщо спір належить до розгляду іншої, ніж цивільна юрисдикція або якщо спір взагалі не підлягає розгляду у судах будь-якої юрисдикції.

Крім того, відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд зазначив про те, що ОСОБА_1 на час відкриття виконавчого провадження на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва по справі №2/487/1225/2013 від 27 серпня 2013 року є солідарним боржником, рішення суду не виконано, спір не пов`язаний з належністю майна, на яке накладено арешт. Окрім цього, арешт накладено на майно ОСОБА_1 з метою забезпечення реального виконання рішення суду, а тому вона не може виступати позивачем у даній справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.

Тобто суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту своїх прав. Але право вибору способу судового захисту, визначення кола відповідачів належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, статті 4, 5,13 ЦПК України). А суд, вирішуючи спір по суті, визначається, чи є належним обраний позивачем спосіб захисту прав та чи є належним склад учасників справи.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18). При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права, звернення з позовом до неналежних відповідачів в певних випадках є підставою для відмови в позові.

Тобто встановлення судом того, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту свого права, не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Також вказує, що вирішуючи питання про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції залишив поза увагою, що заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.08.2013 р. по цивільній справі № 487/1711/13-ц, для забезпечення виконання якого виконавчою службою накладено арешт на все майно ОСОБА_1 , скасовано постановою Миколаївського апеляційного суду від 24.06.2020 р. в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , тобто остання більше не є боржником у виконавчому провадженні і наявність арешту на все майно обмежує її права та законні інтереси.

Крім того, в оскаржуваній ухвалі суд запропонував позивачу звернутись до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в порядку, передбаченому розділом VI ЦПК України. Але запропоновані судом заходи, а саме - визнання виконавчого листа, на підставі якого було відкрито виконавче провадження, в ході якого було накладено арешт на майно позивача, таким, що не підлягає виконанню, не є належним способом захисту прав ОСОБА_1 в ситуації, яка склалась. Навіть, якщо виконавчий лист буде визнано таким, що не підлягає виконанню, це не буде підставою для зняття арешту з майна державним виконавцем в межах завершеного виконавчого провадження згідно з нормами Закону України «Про виконавче провадження». Тому єдиним способом захисту прав позивача в даному випадку є зняття судом арешту, як передбачено ч. 5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження»

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 вважає, що ухвала Заводського районного суду м. Миколаєва від 18.01.2021 р. про відмову у відкритті провадження перешкоджає подальшому провадженню у справі й підлягає скасуванню, а справа підлягає направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Ухвала суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так, відмовляючи у відкритті провадження, суд виходив з того, що на примусовому виконанні у Заводському відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження №41071825 з примусового виконання виконавчого листа № 2/487/1225/2013, виданого 01.11.2013р. Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення зі ОСОБА_3 , ОСОБА_6 у солідарному порядку на користь ПАТ Комерційний банк «Надра» заборгованості за договором «Автопакет» № 08/03/2007/840К-189 від 27.03.2007 року у розмірі 30 570,62дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 244 350,93 грн. В ході примусового виконання у межах виконавчого провадження державним виконавцем 30 травня 2017 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 30 травня 2017 року виконавче провадження №41071825 завершено державним виконавцем на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, що діяла на той час).

24 червня 2020 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 серпня 2013 року, за яким видано виконавчий лист, скасовано в частині вимог до ОСОБА_8

30 червня 2020 року представник позивача звернулась до відповідача із заявою про закінчення виконавчого провадження і застосування наслідків закінчення виконавчого провадження.

З відповіді головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) Буділовської О.О. від 21.07.2020 вбачається, що виконавче провадження № травня 2017 року завершено державним виконавцем на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, що діяла на той час). Завершення виконавчого провадження із зазначених підстав не передбачає зняття арешту.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, що діяла станом на 30 травня 2017 року) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Таким чином, у даному випадку виконавчий лист було повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника, на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Тобто стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконане боржником.

Посилаючись на роз`яснення, викладені в п. 1 та п. 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" від 03 червня 2016 року №5, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не може виступати позивачем у даній справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, оскільки вона на час відкриття виконавчого провадження на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва по справі №2/487/1225/2013 від 27 серпня 2013 року є солідарним боржником, рішення суду не виконано, спір не пов`язаний з належністю майна, на яке накладено арешт, а також враховуючи те, що арешт накладено на майно ОСОБА_1 з метою забезпечення реального виконання рішення суду.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачем заявлено вимоги, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому у відкритті провадження по даній цивільній справі слід відмовити. Також суд роз`яснив, що ОСОБА_1 має право на звернення до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконання в порядку, передбаченому розділом VI ЦПК України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.2 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Частиною першою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з положеннями ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Положеннями ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції на час виникнення правовідносин передбачено, що державний виконавець виносить постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення, якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження, та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції на час виникнення правовідносин у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

До підстав зняття арешту також належать закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого документа

Ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції на час виникнення правовідносин передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Матеріали справи свідчать про те, що у даній справі виконавчий лист було повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника, на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Тобто стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконане боржником.

У відповідності до ст. ст. 40,59 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції на час виникнення правовідносин завершення виконавчого провадження із зазначених підстав не передбачало зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Як роз`яснено у пункті 1 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року № 5 в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. ст. 15,16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

В пункті 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року № 5 вказано, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом V11 ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року.

За положеннями 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (ч.1 ст. 448 ЦПК України).

Матеріали справи містять дані про те, що заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.08.2013р. було стягнуто з ОСОБА_9 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором та видано виконавчий лист № 2/487/1225/2013 від 01.11.2013 року.

На підставі зазначеного виконавчого листа Заводським відділом Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження № 41071825. Постановою державного виконавця від 30.05.2017 року було накладено арешт на майно ОСОБА_10 .

Постановою державного виконавця від 30.05.2017 року виконавче провадження було завершено на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

24 червня 2020 р. Миколаївським апеляційним судом прийнято постанову, якою скасовано заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 серпня 2013 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Надра».

30 червня 2020 року представник позивача звернулась до відповідача із письмовою заявою про закінчення виконавчого провадження по стягненню з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованості та просила застосувати наслідки закінчення виконавчого провадження, а 22 липня 2020р. - із письмовою заявою про скасування арешту, накладеного на майно ОСОБА_1 в зв`язку з тим, що рішення, для забезпечення виконання якого цей арешт було накладено, скасовано і наявність арешту за цих обставин є незаконним та порушує права та законні інтереси ОСОБА_1 , посилаючись на те, що наявність арешту позбавляє її можливості розпорядитися в майбутньому будь- яким майном, яке буде нею придбане.

Згідно відповіді від 02.09.2020 р. на заяву від 22.07.2020 року головного державного виконавця О. О. Буділовської, Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено зняття арешту з майна боржника з підстав, на які посилається представник ОСОБА_1 та зазначено, що в такому випадку арешт може бути знятий за рішенням суду.

Отже, на даний час відсутні будь-які виконавчі провадження з виконання заочного рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.08.2013р., за якими ОСОБА_1 є боржником. Більш того, на підставі постанови Миколаївського апеляційного суду від 24 червня 2020 р. вона втратила статус боржника і в цивільній справі.

Як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державним виконавцяем не проводяться.

Наведене свідчить про те, що у разі закінчення виконавчого провадження державний виконавець позбавлений можливості самостійно зняти арешт з майна боржника. В такому випадку арешт з майна боржника може бути знятий за рішенням суду.

А оскільки на час звернення з вимогою про зняття арешту ОСОБА_1 втратила і статус боржника у справі, а як наслідок і статус боржника у виконавчому провадженні, як завершальній стадії розгляду цивільної справи, то її звернення до суду з вимогами про зняття арешту з майна шляхом пред`явлення позову, слід розцінювати як звернення за захистом у спорі про право цивільне, пов`язане з належністю майна, на яке накладено арешт, що підлягає розгляду за правилами позовного провадження.

За такого висновок суду про те, що оскільки ОСОБА_1 на час відкриття виконавчого провадження на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва по справі №2/487/1225/2013 від 27 серпня 2013 року була солідарним боржником, рішення суду не виконано, спір не пов`язаний з належністю майна, на яке накладено арешт, а арешт накладено на майно ОСОБА_1 з метою забезпечення реального виконання рішення суду, то вона не може виступати позивачем у даній справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, є помилковим.

Згідно п. 4 ст. 379 ЦПК України порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не врахувавши положень вищезазначених процесуальних норм, залишив без розгляду позов ОСОБА_1 без достатніх на те правових підстав, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2021 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 25 березня 2021 року.