Справа № 740/2889/20
Провадження № 2/740/119/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2021 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої -судді Ковальової Т.Г.,

за участі секретаря судових засідань Дьоміної Н.А.,

з участю: представника позивача адвоката Скиби С.Е.,

представника відповідачів адвоката Аніщенка О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в своїх інтересах та як законного представника малолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні власником права користування і розпорядження нерухомим майном та встановлення сервітуту,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить усунути перешкоди у здійсненні ним права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_2 надати йому ключі від вхідних дверей до вказаного будинку, встановити відповідачам безстроковий платний сервітут на спірний житловий будинок на приміщення загальною площею 106,7 кв.м, встановивши плату за користування цими приміщеннями.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.11.2011 йому належить на праві власності житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0, 0681 га, на якій розташований вказаний будинок.

Зазначає, що хоча він є власником зазначеного будинку, але не зареєстрований в ньому та ніколи в ньому не проживав. У спірному будинку зареєстровані його син ОСОБА_5 , колишня дружина сина ОСОБА_2 та їхні діти, його онуки, ОСОБА_4 , 2002 року народження, який досяг повноліття, та малолітня ОСОБА_3 , 2009 року народження.

В зареєстрованому шлюбі його син перебував з відповідачкою ОСОБА_2 з 21.04.2001 по 09.07.2019.

З його згоди у будинку по АДРЕСА_1 поселилися його син з дружиною ОСОБА_2 , шлюб між якими розірвано на підставі заочного рішення Ніжинського міськрайонного суду від 07.06.2019, та їх дітьми.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 перестала бути членом сім*ї його сина, проте проживає в житловому будинку з дітьми, які після розірвання шлюбу залишилися проживати з нею. Син фактично в будинку не проживає, оскільки займається вантажними перевезеннями, а тому його по декілька місяців не буває вдома.

На цей час між ним та ОСОБА_2 виникають конфліктні ситуації, вона не визнає його право власності на спірний будинок та чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном.

Влітку 2019 року він втратив ключі від вхідних дверей до будинку, а відповідачка відмовилася надати йому ключі чи їх дублікати, через що він фактично не може потрапити до належного йому будинку і відповідачка не бажає обговорювати з ним будь-які питання щодо користування належним йому будинком.

З приводу неправомірних дій відповідачки 21 вересня 2019 року він звернувся до Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області із заявою, що підтверджується довідкою Ніжинського ВП від 02.10.2019.

Крім того, він, як власник вказаного будинку, несе витрати по оплаті податку на нерухоме майно, хоча фактично позбавлений права ним користуватися, а відповідачка, не будучи членом його сім*ї, безоплатно користується чужим майном, тому вважає, що необхідно визначити їй з дітьми приміщення, якими вона має право користуватися в належному йому будинку та визначити щомісячну плату за його користування.

Вважає за необхідне визначити відповідачці разом з дітьми на 1 поверсі будинку: тамбур під літерою І площею 3,6 кв.м, передня під літерою 1-1 площею 12,3 кв.м, кухня під літерою 1-2 площею 23,1 кв.м, приміщення (під кладову) під літерою 1-4 площею 3,9 кв.м, ванна (з туалетом) під літерою 1-5 площею 8,9 кв.м, - загальна площа яких складає 51,8 кв.м; на ІІ поверсі будинку: коридор під літерою 1-6 площею 11,9 кв.м, житлова кімната під літерою 1-7 площею 20,2 кв.м, житлова кімната під літерою 1-8 площею 22,8 кв.м- загальна площа 54,9 кв.м, а всього загальною площею 106,7 кв.м, житловою площею 43 кв.м.

Виходячи з рішення 63 сесії Ніжинської міської ради від 27.11.2019 вартість оренди одного кв.м нерухомого майна для фізичних осіб становить 19,77 грн, тому щомісячна плата за користування відповідачкою приміщеннями площею 106, 7 кв.м в належному йому будинку складає 2109, 46 грн.

Крім того, вважає, що відповідачка повинна нести витрати і по сплаті комунальних послуг згідно показників лічильників.

Щодо користування земельною ділянкою, на якій знаходиться спірний будинок, то відповідачка матиме право проходу до частини будинку, якою вона фактично користується. З посиланням на ст.401-406 ЦК України позовні вимоги просить задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Скиба С.Е. підтримала позов за викладених в ньому обставин та пояснила, що відповідачі ніколи не були членами сім*ї позивача в розумінні ст.3 Сімейного кодексу України. Позивач надав дозвіл на їх вселення до будинку як членам сім*ї його сина ОСОБА_5 без оговорення умов та строку проживання. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 09.07.2019 з його сином вона та її діти перестали бути членами сім*ї його сина, оскільки діти залишилися проживати з матір*ю. Не заявляючи вимогу про їх виселення, він, як власник будинку, не бажає, щоб відповідачі безоплатно користувалися належним йому будинком. Позовні вимоги він заявляє спільно до всіх відповідачів, не розмежовуючи їх та не конкретизуючи.

Представник відповідачів адвокат Аніщенко О.Г. в судовому засіданні позов не визнав, надавши письмові пояснення, посилаючись на те, що відповідачка ніколи не чинила перешкод позивачу у користуванні та розпорядженні належним йому майном, а примусове встановлення платного сервітуту при його зміні з безоплатного не передбачене ЦК України, а передбачається лише за угодою сторін.

ОСОБА_5 , як син позивача, є членом його сім*ї, який користується будинком по АДРЕСА_1 і позивач не заявляє до нього вимог про встановлення платного сервітуту, тому право ОСОБА_5 на користування житлом трансформується і на його дітей, які на підставі кровного споріднення є членами його сім*ї, зареєстровані та проживають разом з ним у цьому будинку. ОСОБА_2 , як мати малолітньої ОСОБА_3 , проживає разом з нею і користується рівними з нею житловими правами, враховуючи, що під час її вселення до будинку строк її проживання позивачем не встановлювався.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дослідивши усі докази по справі та оцінивши їх відповідно до ст.89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

В ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що відповідачка вселилася до вказаного житлового приміщення як дружина сина власника, тобто як особа, що була членом сім*ї сина власника, з огляду на що відповідачка могла розраховувати на постійний характер свого права на проживання у спірному житловому приміщенні.

За логікою законодавця, у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї власника особою, яка у встановленому законом порядку набула права користування житловим приміщенням, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом з тим, відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї колишнього власника житла, суди мають вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу на праві власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 17.11.2011, та земельна ділянка площею 0, 0681 га, на якій розташований вказаний будинок, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку (а.с.20-21, 26).

У вказаному спірному будинку зареєстровані: ОСОБА_5 син позивача, ОСОБА_2 колишня дружина ОСОБА_5 , та їхні діти, онуки позивача, ОСОБА_4 , 2002 року народження, який досяг повноліття, та малолітня ОСОБА_3 , 2009 року народження, що підтверджується копією будинкової книги (а.с.27-29).

Вказані обставини сторонами в судовому засіданні не заперечуються.

Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 07.06.2019 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано (а.а.33-34).

Судом встановлено, що позивач є власником спірного житлового будинку, у якому не проживає, оскільки зареєстрований та постійно проживає в іншому будинку. Його син ОСОБА_5 перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 , у зв`язку з чим остання була вселена до належного позивачу спірного житлового будинку, який, як власник цього майна, надав право відповідачці користуватися ним.

При її вселенніумови та строк проживання не оговорювалися і будь-яких застережень власником будинку не виказувалось. Проживання відповідачів у будинку не обумовлювалось фактом реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та сина позивача - ОСОБА_5 .

Згідно акту від 21 вересня 2019 року, складеного ОСОБА_1 за участі свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , вбачається, що при спробі ОСОБА_1 потрапити до належного йому будинку за адресою: АДРЕСА_1 його колишня невістка ОСОБА_2 чинила йому перешкоди, не відкрила двері, ображала в присутності свідків, намагалася перешкодити у заміні замків. За викликом ОСОБА_1 приїхали працівники поліції, яким були предоставлені документи на право власності. (а.с.43-44).

З довідки Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області від 02.10.2019 вбачається, що 21.09.2019 до Ніжинського ВП від ОСОБА_1 надійшла заява про те, що його колишня невістка ОСОБА_2 не впускає його до належного йому будинку. В ході перевірки встановлено, що 21.09.2010 ОСОБА_2 не впускала до будинку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , через це останній хотів змінити замки на вхідних дверях. Під час бесіди ОСОБА_2 пояснила, що між ними триває конфлікт з приводу майна. (а.с.45).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Посилання представника відповідачів про недоведеність факту порушення права власності ОСОБА_1 та про безпідставність застосування способу захисту, який обраний позивачем, є хибним, та спростовується доказами у справі.

Таким чином, суд дійшов висновку, що право позивача ОСОБА_1 , як власника майна, підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідачів не чинити перешкоди у здійсненні ним права користування належним йому на праві приватної власності житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом вільного доступу до належних йому приміщень.

Щодо позовної вимоги про надання платного сервітуту за користування приміщеннями в спірному житловому будинку та земельною ділянкою, суд зазначає наступне.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Умов, порядку і способу встановлення примусових обмежень у праві користування житлом у формі встановлення платного сервітуту при його зміні з безоплатного не передбачено ЦК України.

За фактичними обставинами, позивач надав право безоплатного користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 своєму сину ОСОБА_5 (дата реєстрації - ІНФОРМАЦІЯ_1 ) і членам його сім`ї: дружині ОСОБА_2 (дата реєстрації - ІНФОРМАЦІЯ_2 ), дітям ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ). Від часу реєстрації і на цей час ОСОБА_2 проживає у вказаному будинку. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07.06.2019 шлюб між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 розірвано.

Таким чином, ОСОБА_2 набула право користування житловим будинком позивача як член сім`ї наймача - ОСОБА_5 .

На даний час у ОСОБА_5 право користування житловим будинком не припинено. Встановлення платного сервітуту відносного нього позивачем не вимагається.

Обґрунтовуючи позов, позивач вказує, що діти: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) і ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) є членами сім`ї відповідача ОСОБА_2 .

Але у цій справі необхідно враховувати, що діти є членами сім`ї наймача ОСОБА_5 на підставі кровного споріднення і користуються рівними з ним правами користування житловим будинком, тобто за обставинами справи у дітей наявне право безоплатного користування житловим будинком.

Відповідно до ч. 1 ст.121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до батьківських обов`язків, визначених нормами СК України, ОСОБА_2 зобов`язана дбати про неповнолітню дитину - ОСОБА_3 .

Місцем проживання неповнолітньої ОСОБА_3 є будинок позивача і вона має право користування житловим приміщенням аналогічне праву свого батька ОСОБА_5 .

Таким чином, відповідачка ОСОБА_2 проживає з ОСОБА_3 і користується рівними з нею житловими правами.

Проти встановлення платного сервітуту сторона відповідачів заперечує.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

При цьому права позивача у контексті статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і його права, як власника житлового будинку, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, не порушені, оскільки, він самостійно і добровільно передав безоплатно право користування житловим будинком своєму сину і членам його сім`ї.

При вселенні відповідачів умови та строк проживання не оговорювалися і будь-яких застережень власником будинку не виказувалось. Проживання відповідачів у будинку не обумовлювалось фактом реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та сина позивача - ОСОБА_5 .

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20).

Тобто будь-яке виселення, встановлення платного сервітуту або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц (провадження № 61-16974св20).

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_2 набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї ОСОБА_5 наймача і сина власника спірного житлового будинку.

Визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом і встановлення для неї платного сервітуту у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останньої на житло та можливої недобросовісності дій власника житлового будинку, внаслідок яких відповідач може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі.

Умов, порядку і способу встановлення примусових обмежень у праві користування житлом у формі встановлення платного сервітуту при його зміні з безоплатного не передбачено ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам у справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.3, 15, 22, 319, 383, 391, 401- 406 ЦК України, ст.2, 5, 10, 12, 13, 76, 78, 81, 89, 137, 141, 263-265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в своїх інтересах та як законного представника малолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні власником права користування і розпорядження нерухомим майном та встановлення сервітуту задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні ним права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей вказаного будинку.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в своїх інтересах та як законного представника малолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення безстрокового платного сервітуту на житловий будинок АДРЕСА_1 , - відмовити.

Стягнути зОСОБА_2 , яка проживає по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , який проживає по АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 29 липня 2021 року.

Головуюча суддя Т. Ковальова