Справа № 352/1393/20
Провадження № 22-ц/4808/414/21
Головуючий у 1 інстанції Гриньків Д. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Василишин Л.В., Томин О.О.

з участю секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Тисменицького районного суду від 31 грудня 2020 року, в складі судді Гриньків Д.В., у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року АТ КБ ПриватБанк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 05.12.2006 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №361К, за умовами якого позивач надав ОСОБА_1 кредит у сумі 5 800 доларів США із терміном повернення до 04.12.2009 року. Крім того між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки за №361К від 05.12.2006 року відповідно до якого останній є поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 05.12.2006 за №361К. Однак в порушення кредитного договору ОСОБА_1 своїх зобов`язань не виконав у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 29.04.2020 року складає 13 619,88 доларів США.

З урахуванням викладеного, позивач просив солідарно стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 13 619,88 доларів США та судові витрати в сумі 2102 грн.

Рішенням Тисменицького районного суду від 31 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ ПриватБанк відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник АТ КБ ПриватБанк подав апеляційну скаргу, вважає рішення суду незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Вважає, що на момент звернення до суду позивач та відповідачі перебувають у договірних відносинах та зобов`язані виконувати умови кредитного договору, зобов`язання відповідача передбачене ст. 1054 ЦК України повернути кредит та сплатити проценти, не виконано, він продовжує користуватися кредитними коштами, тому суд передчасно дійшов висновку про пропуск строку позовної давності.

Крім того, суд першої інстанції не мав підстав застосовувати наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки відповідач ОСОБА_2 із відповідною заявою не звертався.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ ПриватБанк у повному обсязі.

У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта АТ КБ Приватбанк Рокетська С.В. підтримала доводи апеляційної скарги, з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 заперечив доводи апеляційної скарги, посилаючись на обгрунтованість висновків суду обставинам справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що останні платежі за кредитом було сплачено відповідачем ОСОБА_1 згідно розрахунку заборгованості за договором 01.02.2011 року, АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом 22.07.2020 року, тобто більше ніж через 5 років, зі спливом строку позовної давності.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що 05.12.2006 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №361К, за умовами якого позивач надав ОСОБА_1 кредит у сумі 5 800 доларів США на строк до 04.12.2009 року.

Того ж дня між АТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_2 було укладено договір поруки за №361К, відповідно до якого, останній є поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 05.12.2006 за №361К.

В порушення кредитного договору ОСОБА_1 своїх зобов`язань не виконав у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 29.04.2020 року складає 13 619,88 доларів США.

Судом встановлено, що відповідно до п.1.3 кредитного договору №361К від 05.12.2006 відповідач отримав кредитні кошти з кінцевим строком кредитування до 04.12.2009 року.

Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві щомісяця кошти (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування відповідно до графіка погашення кредиту і відсотків (Додаток №1 до кредитного договору №361К від 05.12.2006 року). Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Пунктом 4.7. кредитного договору №361К від 05.12.2006 року сторони передбачили збільшений строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, за даним договором - тривалістю 5 років.

Відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за договором №361К від 05.12.2006 року останню оплату за кредитним договором ОСОБА_1 здійснив 01.02.2011 року.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15.

Відтак, при вирішенні спору із застосуванням позовної давності колегія суддів враховує висновки з цього питання, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 183/1617/16 від 14 листопада 2018 року, оприлюдненої 08.05.2019 року.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач ( частина перша статті 48 ЦПК України), тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Як видно з матеріалів справи 28 грудня 2020 року представник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності (а.с. 80-81).

Судом встановлено, що строк позовної давності за вимогами АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, за даним договором є 5 років. Останній платіж за кредитом здійснено відповідачем ОСОБА_1 01.02.2011 року, натомість АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом 22.07.2020 року, тобто більше ніж через 5 років .

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що строк позовної давності для вимог АТ КБ ПриватБанк сплив.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відтак, порука є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому має юридичне значення доти, поки не припинене основне зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).

Закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний періоду часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки.

Відповідно до п. 10 договору поруки №361К від 05 грудня 2006 року договір вступав в силу з моменту його підписання сторонами і діяв до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Пунктом 11 договору поруки №361К від 05.12.2006 року сторони передбачили збільшений строк позовної давності за вимогами про захист свого порушеного права та законного інтересу за цим договором тривалістю 5 років.

Згідно пункту 5 вказаного договору у випадку невиконання Боржником якого-небудь обов`язку, передбаченого п.1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначення невиконаного обов`язку.

Відповідно до п. 1.3. кредитного договору №361К від 05 грудня 2006 року термін повного погашення кредиту позичальником ОСОБА_1 04 грудня 2009 року.

Апеляційний суд приходить до висновку, що умова договору поруки (пункт 10) договір діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором, не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки не відповідає частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Шестимісячний строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя законодавцем у частині четвертій статті 559 ЦК України передбачено у випадку невстановлення такого строку договором.

Таким чином, строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором №361К від 05 грудня 2006 року настав 04 грудня 2009 року. Протягом шести місяців з 05 грудня 2009 року АТ КБ ПриватБанк не пред`являв вимог до поручителя.

Тому, строк припинення поруки настав через шість місяців від настання строку виконання основного зобов`язання, тобто 05 червня 2010 року. Станом на момент звернення до суду з даним позовом були всі підстави вважати поруку припиненою.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ ПриватБанк з підстав наведених вище, і доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду в цій частині.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу, відповідно до положень ст. 375 ЦПК України слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 10 грудня 2020 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 березня 2021 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Л.В. Василишин

О.О. Томин