Справа №265/4651/20
Провадження №2/265/141/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2021 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Вайновського А. М., за участю секретаря судових засідань Гавшиної А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

16 липня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що 1 листопада 2016 року надала у безвідсоткову позику 70500 доларів США та 15400 євро. Про отримання вказаних коштів з боку ОСОБА_2 було складено письмову розписку, якою було передбачено термін повернення боргу 10 липня 2017 року. Проте відповідач належним чином не виконав своє зобов`язання та починаючи з 10 липня 2017 року по день пред`явлення позову протягом трьох років продовжує ухилятися від повернення коштів, кожного разу надаючи з різних підстав нові терміни повернення. Враховуючи положення ст.1046-1049 просила суд стягнути з відповідача на її користь суми боргу за договором позики, 3% річних та моральну шкоду в розмірі 23615 гривень та судові витрати понесені у зв`язку із зверненням до суду. Моральна шкода полягає у відчутті нею постійного занепокоєння щодо невиконання зобов`язання на значну суму грошових коштів протягом значного часу, що сказалося на її психологічному стані, була вимушена безпідставно хвилюватися та відчувати байдуже ставлення відповідача до свого зобов`язання. Враховуючи викладене, просила суд стягнути з відповідача суму боргу за борговою розпискою, 3 % річних та моральну шкоду.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 30 липня 2020 року було відкрите провадження по справі та призначеного підготовче судове засідання.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 25 листопада 2020 року підготовче провадження закрито, по справі призначено відкрите судове засідання в режимі відеоконференції з Святошинським районним судом міста Києва за участю позивача ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 , який діє на підставі довіреності, позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалами Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 27 січня 2021 рокута05 лютого 2021 року судові засідання за клопотанням відповідача ОСОБА_2 були призначені у режимі відеоконференції з Солом`янським районним судом міста Києва, проте відповідач жодного разу для участі у відеоконференції не прибув.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 не з`явився в судові засідання призначені: 15.10.2020, 26.10.2020, 25.11.2020, 27.11.2021, 05.02.2021, 31.03.2021, 13.04.2021, 30.06.2021. З матеріалів справи вбачається, що відповідач кожного разу був обізнаний про місце та дату слухання справи, що безпосередньо вбачається з самих клопотань ОСОБА_2 , якими останній кожного разу просив суд відкласти слухання справи, на його думку з поважних причин. Неявка відповідача в судові засідання, надання з його боку чисельних клопотань про відкладення слухань справи судом розцінюється виключно, як зловживання стороною своїми процесуальними правами, метою якого є затягування судового розгляду. При цьому, суд враховує, що права відповідача були цілком забезпечені, а в розпорядженні суду наявні усі документи, які дозволяють розглянути справу з винесенням обґрунтованого та законного рішення.

Суд також враховує, що 19 січня 2021 року разом з клопотанням про відкладання розгляду справи відповідачем ОСОБА_2 висловлена правова позиція щодо позовних вимог ОСОБА_1 .

Так, заявою про застосування позовної давності відповідач фактично не спростовуючи наявність та обсяг договірних відносин з позивачем просив суд застосувати наслідки спливу строків позовної давності, що передбачені ст.257 ЦК України та які на його думку пропущені позивачем.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш, як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частина 1 ст.1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Верховного суду України від 18 вересня 2013 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-63цс13).

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого підтверджується факт укладення договору позики і його умов.

Для правильного застосування вищевказаних положень законодавства необхідно встановити реальну природу правовідносин між сторонами, факт укладення договору позики із зазначенням істотних умов для такого виду правовідносин, на виконання якого було видано борговий документ, що підтверджує фактичну передачу коштів, а також встановити інші обставини зокрема щодо виконання договору позики позичальником.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, а які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що згідно розписки від 01 листопада 2016 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 отримав від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 безвідсоткову позику 70500 доларів США та 15400 євро. Термін повернення боргу 10 липня 2017 року.

Вищевказані договори позики (розписки) підписані відповідачами, отже між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов, що свідчать про укладення договору відповідно до вимог ст.1046 ЦК України.

Статтею 527 ЦК України, передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Крім того, відповідно до ч.2 та ч.3 ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргових документів у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Отже факт знаходження боргового документу - оригіналу розписки у кредитора, свідчить про невиконання боржниками своїх боргових зобов`язань.

Вказані положення цілком узгоджуються з правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року по справі №6-1967цс15, згідно якої на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів.

Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначена розписка містить час отримання коштів, сума отриманих коштів та час повернення.

Наявність у позивача боргової розписки підтверджує укладення договору позики між сторонами та прийняття кожним із них відповідних зобов`язань, а також факт передачі грошової суми позичальнику.

Враховуючи, що на час розгляду справи грошові кошти боржником не повернуті, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 борг за договором позики у сумі 70500 (сімдесят тисяч п`ятсот) доларів США та суму боргу за договором позики у розмірі 15400 (п`ятнадцять тисяч чотириста) євро тим самим задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Згідно ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Стаття 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц роз`яснила, що періодом нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Згідно ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

За змістом ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що передбачене ч.2 ст.625 ЦК нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц.

В своїх позовних вимогах позивач, посилаючись на ст.625 ЦК України, просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь 3% річних за період з 11.07.2017 року по 07.07.2020 року 1382,81 євро та 6330,42 долара США.

Суд перевіривши правильність розрахунку зробленого позивачем повністю погоджується з сумами, що підлягають стягненню з відповідача в якості 3% річних.

Відповідно до розписки від 01 листопада 2016 року в якій зазначено термін повернення 10.07.2017 року, а станом на день винесення рішення борг відповідачем не повернуто, то вимоги позивача про стягнення 3% річних ґрунтуються на вимогах передбачених законодавство.

Таким чином, в межах заявлених позивачем ОСОБА_1 вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню суму боргу за договором позики у розмірі 70500 доларів США та 3% річних у розмірі 6330 доларів 42 центи США, а разом 76830 доларів 42 центи США (USD). Також з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пділягає стягненню сума боргу за договором позики у розмірі 15400 (п`ятнадцять тисяч чотириста) євро та 3% річних у розмірі 1382 євро 81 євроцент, а разом 16782 євро 81 євроцент (EUR).

При цьому, суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до висновків Великої Палати ВСУ, викладених у постанові від 16.01.2019 року по справі № 373/2054/16-ц суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Так само, при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Враховуючи наведене, суд визначає суму що підлягає стягненню саме в іноземній валюті: доларах США та Євро, оскільки саме в цій валюті сторонами визначена сума боргу у договорі позики.

Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р № 4 Про судову практику відшкодування моральної (немайнової) шкоди, а саме п 9 даної постанови, згідно якого Розмір відшкодування моральної(немайнової)шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках."

Моральна шкода є категорією об`єктивною, тому, встановлюючи факт наявності такої шкоди, слід керуватися не лише тими критеріями, які обумовлюють суб`єктивне сприйняття потерпілого (почуття, емоції), а й тими, які характеризують її зовнішній прояв - порушення усталеного для даної особи способу життя, життєдіяльності.

Таким чином, згідно чинного законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених статтями 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Оскільки встановлено, що між сторонами виник спір з приводу невиконання договірних зобов`язань, а договором позики не було передбачено відшкодування моральної шкоди, то ухвалені в справі судові рішення щодо стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 23615 гривень, за невиконання договору позики від 01.11.2016 задоволенню не підлягають.

Суд не може погодитись із заявою відповідача ОСОБА_2 про необхідність застосування наслідків пропуску строків позовної давності. При цьому суд враховує, що позивач ОСОБА_1 звернулась із позовом до суду 07.07.2020 року, що підтверджується відповідними відмітками поштового відділення тобто в межах позовної давності встановленої законом.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 також підлягає стягненню сплачений нею судовий збір - 10510 гривень.

Керуючись статтями 2, 12, 49, 76, 78, 81, 102, 133, 141, 185, 188, 210, 265, 266, 273, 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 70500 (сімдесят тисяч п`ятсот) доларів США та 3% річних у розмірі 6330 (шість тисяч триста тридцять) доларів 42 центи США, а разом 76830 (сімдесят шість тисяч вісімсот тридцять) доларів 42 центи США (USD).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 15400 (п`ятнадцять тисяч чотириста) євро та 3% річних у розмірі 1382 (одна тисяча триста вісімдесят два) євро 81 євроцент, а разом 16782 (шістнадцять тисяч сімсот вісімдесят два ) євро 81 євроцент (EUR).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору у сумі 10510 (десять тисяч п`ятсот десять) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо розгляду справи на офіційному веб-порталі судової влади України http://court.gov.ua/sud0538/.

Вступна та резолютивна частини рішення складено та проголошено 30 червня 2021 року.

Повний текст судового рішення складено у десятиденний строк.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя А.М. Вайновський