Справа № 727/3464/21
Провадження № 2/727/1300/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Чебан В.М.

при секретарі Рудій І.В.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представника позивача ОСОБА_2

за участю представника відповідача Матвійчука М.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», де третіми особами без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виступають приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Матвеєв Володимир Адольфович, приватний виконавець виконавчого округу Чернівецької області Кондрюк Костянтин Олександрович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, де третіми особами без самостійних вимог на предмет спору виступають приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Матвеєв Володимир Адольфович, приватний виконавець виконавчого округу Чернівецької області Кондрюк Костянтин Олександрович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи».

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21.01.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Чернівецької області Кондрюком К.О. відкрито виконавче провадження №64233168 за заявою від 03.12.2020 року стягувача ТзОВ «Кредитні ініціативи». Згідно постанови приватного виконавця її визначено боржником, оскільки такий статус щодо неї зазначено у заяві стягувача, а документом, який підлягає примусовому виконанню - виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Матвеєва В.А., виданий 12.11.2013 року та зареєстрований в реєстрі за № 1979. Стягувач у порушення правил, встановлених ст.27 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень» №1255-ІV від 18.11.2003 року не надіслав їй письмового повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання.

Зазначає, що виконавчий напис вчинено для стягнення на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» коштів, отриманих від реалізації майна, що належить їй на праві власності, переданого у заставу по договору від 30.06.2006 року щодо заборгованості за Кредитним договором №11/0606/12-062, який було укладено 21.06.2006 року між ОСОБА_3 та АКБ «ТАС - Комерцбанк». У даному виконавчому документі міститься інформація про заміну кредитора, у 28.11.2012 році на ТОВ «Кредитні ініціативи» шляхом відступлення права вимоги на підставі Договору факторингу, укладеного з ТОВ «Факторингова компанія Вектор - Плюс».

Вважає, що виконавчий напис, доданий до заяви стягувачем, не підлягає примусовому виконанню, оскільки предметом кредитного договору, згідно п.1.1 були грошові кошти в сумі 39000 євро, призначені на споживчі цілі, зі строком повернення 10.06.2016 року. Умовами п.п.3.9,6.1.4 Кредитного договору банк передбачив за собою право вимоги дострокового повернення кредиту та сплату процентів за його користування у випадку порушення позичальником строків платежів, встановлених п. 3.1 цього Договору. Ці ж умови Договору зазначені і у Додатковій угоді до Кредитного договору, укладеній між АКБ «ТАС - Комерцбанком» та ОСОБА_3 09.08.2016 року.

30.06.2006 року між позивачкою та АКБ «ТАС - Комерцбанк» було укладено Договір застави №011/0606/11-062-Z-1, відповідно до п.3 якого у забезпечення виконання зобов`язань по Кредитному договору передано належні їй на праві власності легкові автомобілі:

марки «Mersedes-benz» реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

марки «Dacia Sоlenza» реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

марки «Dacia Sоlenza» реєстраційний номер НОМЕР_3 .

В 2007 році у зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 умов Кредитного договору щодо сплати тіла кредиту та відсотків за його користування АКБ «ТАС - Комерцбанк» звернувся до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом про стягнення боргу як з позичальника, так і з майнових поручителів - з неї, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці у справі №2-2741 від 29.11.2007 року, стягнуто з неї та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь АКБ «ТАС - Комерцбанк» 298460,23 грн. Згідно мотивувальної частини вищезазначеного рішення суду ця сума станом на 27.08.2007 року складається з: основного боргу в сумі 38025 євро, яка по курсу НБУ (100 ЄВРО = 689,729 грн.) становила 262269,45 грн.; процентів за користування кредитом в сумі 4103.81 ЄВРО, яка по цьому ж курсу НБУ становила 28305,17 грн.; пені в розмірі 7885,61 грн.

Вважає, що звернувшись з таким позовом до неї та до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 банк «ТАС - Комерцбанк» 27.08.2007 року змінив умови основного зобов`язання Позичальника ОСОБА_3 щодо строку дії Кредитного договору, який вважається таким, що настав з дня звернення банка до суду, а також змінив умови Кредитного договору щодо періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Рішення суду у справі №2-2741, яким засвідчено такі зміни, набрало законної сили 09.12.2007 року і на його виконання правонаступнику кредитодавця АКБ «ТАС - Комерцбанк» - ВАТ «Сведбанк» Шевченківським районним судом 18.06.2009 року було видано виконавчий лист, з яким стягувач 17.07.2009 року звертався до Першотравневого ВДВС Чернівецького МУЮ, проте постановою від 20.07.2009 року державного виконавця було відмовлено у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду. У цьому ж листі заявнику - ОСОБА_4 повідомлено про відсутність повторного звернення про примусове виконання цього рішення суду.

Отже, вважає, що починаючи з 09.12.2007 року АКБ «ТАС - Комерцбанк» мав право на захист своїх майнових інтересів у правовідносинах, пов`язаних з Кредитним договором від 21.06.2006 року, лише тільки з підстав, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

Однак, кредитодавець - АКБ «ТАС - Комерцбанк» та його правонаступники - ВАТ та ПАТ «Сведбанк» станом на 21.07.2012 року, тобто в межах, встановленого строку позовної давності ні до неї, ні до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не зверталися з вимогами щодо повернення стягнутої судовим рішенням суми та компенсаційних втрат у зв`язку з невиконанням ними рішення від 29.11.2007 року Шевченківського районного суду м.Чернівці у справі №2-2741.

А відтак, вважає, що у стягувача по виконавчому провадженню №64233168 - ТОВ «Кредитні ініціативи» вже на день придбання права вимоги по Кредитному договору, тобто на 28 листопада 2012 року не існувало права на боргові зобов`язання ОСОБА_3 у зв`язку із закінченням 21.07.2012 строку позовної давності для стягнення присудженої судом суми та 3% річних від простроченої суми, перебіг якого почався з наступного дня ухвалення орагном ДВС постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду у справі №2-2741, тобто з 21.07.2009 року.

Таким чином, стверджує, що станом на 12 листопада 2013 у ТОВ « Кредитні ініціативи» не існувало правових підстав для звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості за Кредитним договором в сумі 769874,65 грн. за рахунок реалізації майна, переданого нею у заставу по Договору №011/0606/11-062-z-1 від 30.06.2006 року.

У ТОВ «Кредитні ініціативи» на момент звернення до нотаріуса із заявою про здійснення ним повноваження у сфері безспірної юрисдикції не існувало права на стягнення грошових сум, які ним вказані у розрахунку.

Вважає, що при вчиненні приватним нотаріусом Матвеєвим В.А. оскаржуваного нею виконавчого напису допущено суттєві порушення глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, згідно п.2.1 якого стягувачем нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, має бути зазначена інформація щодо суми, що підлягає стягненню, а п. 3.1 цього Порядку передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчий напис, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості перед стягувачем, яка згідно п. 3.2 даного Порядку підлягає підтвердженню засвідченою стягувачем випискою із рахунка боржника та строків іі погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Таким чином, на думку позивача, станом на день вчинення оскаржуваного виконавчого напису у приватного нотаріуса Матвеєва В.А. був відсутній належний документ, яким підтверджується наявність безспірної заборгованості, що дає підстави для висновку, що ця нотаріальна дія вчинена з порушенням ст.ст.87, 88 ЗУ «Про нотаріат».

Оскаржуваний виконавчий напис станом на день відкриття виконавчого провадження втратив чинність, оскільки за приписами ч.1 ст.91 ЗУ «Про нотаріат» від 02.09.1993 року №3425-ХІІ в редакції ЗУ №2677-VІ від 04.11.2010 року, яка була чинною до внесення змін ЗУ №775-ІХ від 14.07.2020 року, виконавчий напис міг бути пред`явлений до примусового виконання протягом одного року з моменту його вчинення.

Відповідно до ч.1 ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-ХІV від 21.04.1999 року, чинного на момент видачі виконавчого напису приватним нотаріусом Матвеєвим В.А., даний виконавчий документ міг бути пред`явлений до виконання також протягом цього ж строку - протягом року.

Отже, з урахуванням положень п.3 ч.2 ст.22 ЗУ «Про виконавче провадження» у вищезазначеній редакції виконавчий напис міг бути пред`явлений до примусового виконання не пізніше 13 листопада 2014 року, оскільки на даний виконавчий документ не поширюється 3-річний строк, встановлений ст.12 ЗУ «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 року, який набрав чинності 05.10.2016 року.

Відмітка на звороті виконавчого напису, який стягувач надав приватному виконавцю, про повернення 05.12.2019 року даного виконавчого документа Першим відділом ДВС у м. Чернівці згідно ч.2 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження», не є підставою для застосування цього Закону як у попередній, так і в діючій редакції в тій частині, яка стосується переривання строку його пред`явлення у 2019 року Першому відділу ДВС у м. Чернівці, оскільки на день його пред`явлення в 2019 році вже був пропущений строк пред`явлення його до виконання.

Отже, виконавчий напис, оригінал якого стягувачем додано до заяви від 03.12.2020, відповідно до правил, встановлених п.2 ч. 4 ст.4 ЗУ №1404-VIII підлягав поверненню стягувачу у зв`язку з пропуском встановленого законом строку пред`явлення його до виконання.

Таким чином, у зв`язку із недотриманням приватним виконавцем Кондрюком К.О. вимог ЗУ «Про виконавче провадження», існує реальна загроза порушення її прав, як власника автомобілів, що згідно ч.2 ст. 386 ЦК України є підставою для звернення до суду з даним позовом.

На основі викладеного, позивач просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 12.11.2013 року, зареєстрований в реєстрі за №1979, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвеєвим Володимиром Адольфовичем, про звернення стягнення на рухоме майно, що належить ОСОБА_1 . Просить понесені нею судові витрати покласти на відповідача.

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали повністю та просили визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №1979, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвеєвим В.А., про звернення стягнення на рухоме майно, що належить ОСОБА_1 . Просить стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 908,00 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 9700 грн. Представник позивача в судовому засіданні вказала, що у кредитних договорах та виконавчому написі наявні зовсім різні суми. Позивачку жодним чином не повідомляли про існування у неї заборгованості. Сама позивачка виступає поручителем по кредитному договору, а не основним боржником. Ствердила, що заборгованість не є безспірною, оскільки з позивачки вже стягувались кошти.

Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» в судовому засіданні позов не визнав повністю та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на письмовий відзив. Також, згідно поданого до суду відзиву на позовну заяву вказують, що безспірність вимог стягувача була підтверджена наданими нотаріусу документами, перелік яких визначений чинним законодавством та підтверджують безспірність заборгованості за Договором, відповідні докази наявні в нотаріальній справі. Жодних доказів недотримання нотаріусом та кредитором зазначених вище вимог законодавства матеріали справи не містять, позивач голослівно посилається на відсутність тих чи інших документів при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису без доведення таких обставин в порядку передбаченому ч.3 ст.12, ч.1 ст.82 ЦПК України, адже за змістом ст.89 Закону України «Про нотаріат» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) не було передбачено обов`язку зазначення посилань на отримані нотаріусом документи при його вчиненні. Також, враховуючи дату вчинення виконавчого напису нотаріуса 12.11.2013 року, просять суд застосувати до вимог позивачки строки позовної давності. Просять суд відмовити в задоволенні позову.

Третя особа по справі приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Матвеєв В.А. в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим судом про дату, час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення судового засідання від нього до суду не надходило.

Третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Чернівецької області Кондрюк К.О. в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим судом про дату, час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення судового засідання від них до суду не надходило.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають до задоволення.

Судом встановлено, що 21.01.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Чернівецької області Кондрюком К.О. відкрито виконавче провадження №64233168 з виконання виконавчого напису №1979, виданого 12.11.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвеєвим В.А., щодо звернення стягнення на рухоме майно яке належить позивачу ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи», що підтверджується копією постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження (а.с.12-14).

Згідно кредитного договору №11/0606/12-062 від 21.06.2006 року ОСОБА_3 отримала кредит в АКБ «ТАС - Комерцбанк» в розмірі 39000,00 Євро (а.с.18-19).

30.06.2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «ТАС - Комерцбанк» було укладено Договір застави №011/0606/11-062-Z-1, відповідно до п. 3-го якого у забезпечення виконання забов`язань по Кредитному договору №11/0606/12-062 передано в заставу належні їй на праві власності легкові автомобілі: марки «Mersedes-benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 ; марки «Dacia Sоlenza» реєстраційний номер НОМЕР_2 ; марки «Dacia Sоlenza», реєстраційний номер НОМЕР_3 (а.с.22-23).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці у справі №2- 2741 від 29.11.2007 року, позовну заяву АКБ «ТАС - Комерцбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , в солідарному порядку на користь АКБ «ТАС - Комерцбанк» 298460,23 грн. (а.с.25-26).

Ухвалою суду від 20 квітня 2021 року було задоволено клопотання позивача та витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Матвеєва В.А. належним чином завірену копію нотаріальної справи, на підставі якої було видано виконавчий напис від 12.11.2013 року, зареєстрований в реєстрі за №1979 про стягнення 769874,65 грн. за рахунок коштів, отриманих від реалізації майна, переданого ОСОБА_1 у заставу для задоволення вимог ТОВ «Кредитні ініціативи». (а.с.43).

01.06.2021 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Матвеєва В.А. на адресу суду надійшли витребувані згідно ухвали суду від 20.04.2021 року документи (а.с.61-70).

Так, як вбачається з матеріалів справи, 12.11.2013 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Матвеєв В.А. вчинив виконавчий напис про стягнення на користь відповідача 769874,65 грн. за рахунок коштів, отриманих від реалізації майна, переданого ОСОБА_1 у заставу для задоволення вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» (а.с.17, 61).

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом законодавства станом на час вчинення оскаржуваного виконавчого напису був, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів передбачено в Главі 14 Закону України «Про нотаріат» та главі 16 зазначеного Порядку.

Так, відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.п. 3.1 п. 3 глави 16 вказаного Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи:

- якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем;

- за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

При цьому, стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт можуть бути оскаржені до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само, на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Відповідно до пункту 1 Переліку для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 від 29.06.1999 року для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача права на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №6-887цс17 та постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №61-154 св18.

Так, слід зазначити, що стороною відповідача (ТОВ «Кредитні Ініціативи») не надано жодних доказів того, що вони звертались до позивача з приводу існування вказаної заборгованості, у зв`язку з чим остання була позбавлена можливості бути вчасно проінформованою про наявність заборгованості та можливості або оспорити вимоги, або ж виконати їх, що не може свідчити про безспірність суми, пред`явленої до стягнення.

Крім цього, в матеріалах справи та в матеріалах, на підставі яких вчинявся виконавчий напис від 12.11.2013 року №1979, наданих суду третьою особою, відсутні будь-які відомості на підтвердження факту набуття ТОВ «Кредитні Ініціативи» прав вимоги за кредитними договорами АТ «АКБ «ТАС-Комерцбанк», а також відсутнє обов`язкове у випадку заміни кредитора письмове повідомлення боржника про таку заміну з підтвердженням про вручення поштового відправлення (а.с.60-70).

Отже, на думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 31 січня 1992 року №2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», справи про оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Крім цього, відповідно статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно положень статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

В частині 3 статті 267 ЦК України вказано, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Положення ч.4 статті 267 ЦК України передбачають, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача по справі не надав належних та допустимих доказів того, що позивачкою пропущений строк позовної давності.

Крім цього, суд враховує і те, що в матеріалах справи відсутні відомості про те, чи звертався відповідач з заявою про виконання спірного виконавчого напису нотаріуса до 03.12.2020 року до органів державної виконавчої служби чи приватних виконавців, що могло б бути підставою для того, щоб позивач по справі дізналась про порушення її прав.

При цьому, суд виходить з того, що про порушення її прав позивач дізналась лише 21.01.2021 року, тобто коли було відкрите виконавче провадження №64233168 з виконання спірного виконавчого напису нотаріуса, а тому строк позовної давності позивачем не пропущений.

За приписами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити та визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Також, відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача ТОВ «Кредитні Ініціативи» слід стягнути на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908,00 грн.

Стосовно заявлених до стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 року №23-рп/2009 щодо офіційного тлумачення статті 59 Конституції України, яка гарантує право на професійну правничу допомогу, зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Так, як вбачається із матеріалів справи, представництво інтересів позивача у суді першої інстанції на підставі договору про надання правової допомоги та ордеру представляла адвокат Снігур Н.М. (а.с.29-36). Остання надавала клієнту консультацію, готувала позов до суду.

Відповідно до акту прийому-передачі частково виконаних робіт адвокат Снігур Н.М. надала позивачці наступні послуги: ознайомлення з виконавчим провадженням, кредитним договором, ознайомлення з судовою практикою, підготовка та подання позовної заяви до суду загальною вартістю 6900 грн.

Також представником позивача надано квитанцію №3 від 14.04.2021 року, згідно якої позивачкою сплачено адвокату 6900 гривень згідно договору про надання правової допомоги.

При цьому, в акті виконаних робіт від 14.04.2021 року, а саме в пункті №2 адвокатом Снігур Н.М. зазначено, що проаналізовано статті ЦПК України та узагальнення ВССУ від 07.02.2014 року і постанову ВССУ №5 від 30.03.2012 року, на що витрачено 4 години. Однак, в даному акті не зазначено, скільки адвокатом витрачено часу на підготовку та подання позовної заяви. При цьому, суд звертає увагу, що позовна заява про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є поширеною, тому формування правової позиції та консультація не потребує зазначеного представником часу.

Враховуючи вищевикладені обставини і невелику складність справи, дослідивши докази на підтвердження витрат позивача на правову допомогу, суд вважає, що необхідний фактичний обсяг правової допомоги є значно меншим, ніж зазначено у звіті адвоката, витрати є не співмірними із складністю справи, спірні правовідносини не потребують вивчення і аналізу судової практики і матеріалів справи впродовж великої кількості годин, як зазначено представником позивача, а тому, на думку суду, відсутні підстави для відшкодування таких витрат у зазначеному розмірі.

Суд також звертає увагу і на вимоги, які ставляться до адвоката, а саме, наявності у такої особи повної вищої юридичної освіти, стажу роботи в галузі права, у зв`язку з чим такі дії не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи.

Як зазначає Верховний Суд у подібних правовідносинах у межах розгляду справ господарської юрисдикції, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18.

Також, під час розгляду цивільної справи №753/15687/15-ц (постанова від 14.11.2018р.) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про відшкодування витрат на розгляд справи за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначає, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим: рішення у справах «Двойних проти України» (пункт 80) від 12 жовтня 2006 року, «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36) від 10 грудня 2009 року, «East/West Alliance Limited» проти України» (пункт 268) від 23 січня 2014 року, «Баришевський проти України» (пункт 95) від 26 лютого 2015 року та інші. У рішенні «Лавентс проти Латвії» (пункт 154) від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і супроводжуються необхідними документами на їх підтвердження.

З урахуванням фактичних обставин справи, виходячи із принципу розумності і справедливості, суд вважає достатньою компенсацію судових витрат на правову допомогу у цій справі в сумі 5000 грн. Підстав для стягнення з відповідача ще 1900 грн. суд не вбачає.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку зібраним у справі доказам як в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При оцінці аргументів та доводів сторін суд керується рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010, no.4241/03, в якому вказується, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити та визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Крім цього, з відповідача на користь позивача слід стягнути 908,00 грн. судового збору та 5000 грн. витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст.16, 18, 253, 256, 257, 261, 267 ЦК України, ст.ст.34, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», ст.ст.12, 13, 89, 95, 133, 141, 223, 229, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280-282, 284, 288, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», де третіми особами без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виступають приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Матвеєв Володимир Адольфович, приватний виконавець виконавчого округу Чернівецької області Кондрюк Костянтин Олександрович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню- задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 12.11.2013 року, зареєстрований в реєстрі за №1979, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвеєвим Володимиром Адольфовичем, про звернення стягнення на рухоме майно, що належить ОСОБА_1 .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» судовий збір в сумі 908,00 (дев`ятсот вісім) гривень на користь ОСОБА_1 .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) гривень на користь ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

З повним текстом рішення суду учасники справи можуть ознайомитись 30 липня 2021 року.

СУДДЯ: