ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

02 серпня 2021 року

м. Харків

справа № 643/19355/20

провадження № 22-ц/818/4262/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, третя особа - Московський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2021 року, ухвалене суддею Латка І.П., -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

В обгрунтування позову зазначає, що з 16 серпня 1995 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року шлюб між ними розірвано. Від шлюбу вони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2019 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання доньки у розмірі 5 000грн щомісячно з дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття. Постановою Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено часткового та стягнуто з нього на її користь аліменти в розмірі 3 200грн. Постановою Верховного Суду від 18 березня 2020 року постанову Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2019 року скасовано та залишено в силі рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2019 року. Видані Московським районним судом м. Харкова виконавчі листи від 16 січня 2020 року (на суму 3200 грн) та від 07 травня 2020 року (на суму 5000 грн) були передані на виконання до Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Постановою державного виконавця від 11 лютого 2020 року відкрито виконавче провадження з приводу виконання виконавчого листа № 643/6511/19. Відповідач має заборгованість зі спати аліментів станом на 30 листопада 2020 року за період з 24 квітня 2019 року по 30 листопада 2020 року в розмірі 46329,03грн. Неустойка за несвоєчасне виконання зобов`язання по сплаті аліментів за період з 24 квітня 2019 року по листопад 2020 року становить 210781,40 грн.

Просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 24 квітня 2019 року по 30 листопада 2020 року у розмірі 46 329,03грн та судові витрати.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати за період з 24 квітня 2019 року по 31 грудня 2019 року у розмірі 10 000грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 181 (сто вісімдесят одна) грн 50 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково послався на правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 22 квітня 2020 року у справі №657/1786/19, оскільки вона не є тотожною із даною справою.

Також зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що довідка з місця роботи із зазначенням розміру нарахованої заробітної плати є належним доказом того, що заборгованість зі сплати аліментів за 2020 рік виникла не з вини відповідача.

Крім того вказує, що у суду не було підстав для застосування положень ч.2 ст.196 СК України, а саме зменшення розміру неустойки у зв`язку із виниклою заборгованістю по сплаті аліментів у 2019 році, посилаючись на скрутне матеріальне становище відповідача. Відповідач здорова 52-річна людина, яка може та повинна працювати. Відсутність грошових коштів не є підстав для звільнення від сплати аліментів.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Рішення суду відповідачем не оскаржується.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 09 червня 2021 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частково задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суду першої інстанції виходив з того, що заборгованість по сплаті аліментів у 2020 році виникла не з вини відповідача, оскільки останній в період з квітня 2020 року по грудень 2020 року не отримував заробітної плати.

Натомість відповідачем не доведено, що заборгованість по сплаті аліментів, яка виникла у 2019 році утворилась з незалежних від нього причин, а тому на заборгованість, яка виникла у 2019 році підлягає нарахуванню пеня, яка у свою чергу не перевищуватиме 100% цієї заборгованості, а саме 41 129,03грн. При цьому враховуючи майновий стан відповідача суд першої інстанції вважав за доцільне зменшити зазначений розмір пені до 10 000грн.

Разом з тим, повністю погодитися з таким висновком суду колегія не може, виходячи з наступного.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 16 серпня 1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають дитини - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 3 Харківського обласного управління юстиції від 08 липня 2005 року.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Після розірвання шлюбу дитина - донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишилася проживати разом з матір`ю, що не заперечується учасниками справи.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 5 000грн. щомісячно з дня подання заяви (24 квітня 2019 року) до досягнення дитиною повноліття (а.с. 8-9).

Постановою Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 3 200грн щомісячно з дня подання заяви (24 квітня 2019 року) до досягнення дитиною повноліття.

Постановою Верховного Суду від 18 березня 2020 року постанову Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2019 року - скасовано та залишено в силі рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2019 року.

Московським районним судом м. Харкова видано виконавчі листи від 16 січня 2020 року та від 07 травня 2020 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 в розмірі 3 200грн. та 5 000грн. відповідно, про що свідчать копії виконавчих листів від 16 січня 2020 року та від 07 травня 2020 року.

Державним виконавцем Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) відкрито виконавче провадження з приводу стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 .

Згідно розрахунку заборгованості по аліментам ОСОБА_2 від 30 листопада 2020 року ДВ № 17, здійсненого державним виконавцем Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), заборгованість за виконавчим листом №643/6511/19, виданим Московським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 5 000грн. щомісячно з дня подання заяви (24 квітня 2019 року) до досягнення дитиною повноліття, станом на 30 листопада 2020 року становить 46 329,03грн.

У подальшому державним виконавцем Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) було надано уточнений розрахунок заборгованості по аліментам сформованого станом на 01 березня 2021 року. При цьому заборгованість за період з 24 квітня 2019 року по 30 листопада 2020 року не змінилася.

Як зазначає позивач, розрахунок заборгованості зі сплати аліментів державним виконавцем проведено, керуючись вимогами п.3 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження», ст.195 СК України, у відповідності до вимог виконавчого документу, з урахування проведених позивачем оплат в рахунок сплати аліментів.

Відповідач оскаржував до Московського районного суду м. Харкова у порядку судового контролю за виконанням судових рішень вказаний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 01 березня 2021 року №ДВ/17, проведений державним виконавцем Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Єлизаветою Є.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року по справі №643/6511/19 скаргу ОСОБА_2 - залишено без задоволення.

Доказів оскарження та/або скасування зазначеної ухвали суду матеріали справи не містять та відповідачем не надано.

Відтак, ухвала Московського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року у справі №643/6511/19, на підставі якої судом відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні його скарги, в тому числі, у скасуванні розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 01 березня 2021 року за №ДВ/17, який проведений Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Єлизаветою Є., набрала законної сили 14.04.2021 року (а.с.136).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 01 березня 2021 року за №ДВ/17, проведений державним виконавцем Кодимського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Макогонюком О.Б., не скасований, тобто є чинним і є підставою для розгляду судом у цій цивільній справі, тому його слід взяти до уваги як підставу при розрахунку пені від несплачених аліментів.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 Конвенції».

Відповідно до розрахунку державного виконавця від 01 березня 2021 року нарахована з розрахунку розміру аліментів 5 000грн. на місяць, визначену у виконавчому документі, розмір заборгованості по аліментам за період з 24 квітня 2019 року (з дня подачі позовної заяви до суду про стягнення аліментів) до 30 листопада 2020 року (в межах позовних вимог) становить 46 329грн.

При цьому, за період з 24 квітня 2019 року по 31 грудня 2019 року відповідачем аліменти не сплачувались. Заборгованість за цей період часу становить 41129,03грн.

З 01 січня 2020 року по 30 листопада 2020 року оплата проводилась наступним чином:

З 01 січня 2020 року по 31 січня 2020 року - 3 700грн. (заборгованість 1 300грн.);

З 01 лютого 2020 року по 29 лютого 2020 року - 3 700грн. (заборгованість 1 300грн.);

З 01 березня 2020 року по 31 березня 2020 року - 3 700грн. (заборгованість 1 300грн.);

З 01 квітня 2020 року по 30 квітня 2020 року - 3 700грн. (заборгованість 1 300грн.);

З 01 травня 2020 року по 31 травня 2020 року - 5 000грн.;

З 01 червня 2020 року по 30 червня 2020 року - 5 000грн.;

3 01 липня 2020 року по 31 липня 2020 року - 5 000грн.;

З 01 серпня 2020 року по 31 серпня 2020 року - 5 000грн.;

З 01 вересня 2020 року по 30 вересня 2020 року - 5 000грн.;

З 01 жовтня 2020 року по 31 жовтня 2020 року - 5 000грн.;

З 01листопада 2020 року по 30 листопада 2020 року - 5 000грн.

Заборгованість за цей період становить 5 200грн.

При цьому, суд не бере до уваги твердження відповідача, що державним виконавцем безпідставно та неправомірно збільшено розмір сплачуваних аліментів починаючи з 24 квітня 2019 року оскільки вказана обставина також розглядалася судом під час судового розгляду справи №643/6511/19, у якій суд встановив, що помилковим та хибним є міркування ОСОБА_2 , що у зв`язку з тим, що постанова Харківського апеляційного суду від 20.12.2019 про стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 3200 гривень щомісячно була чинною до дня її скасування Верховним Судом 18 березня 2020 року, то до 18.03.2020 року аліменти з нього на утримання доньки мали стягуватись в розмірі 3200 грн, який був визначений постановою Харківського апеляційного суду. З ОСОБА_2 підлягають стягненню аліменти з дня подачі до суду позову, тобто з 24 вересня 2019 року до досягнення ОСОБА_3 повноліття у розмірі 5 000грн. щомісячно.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.9 ст.7 СК України).

Відповідно до ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Згідно із ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч.3 ст.182 СК України).

Згідно з ч.1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Вказаний висновок підтверджується наступним.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року по справі №661/905/19, якою уточнено висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі №572/1689/16-ц (провадження № 61-311 св 17), зазначивши, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У позовній заяві ОСОБА_1 , як на підставу своїх позовних вимог, посилається на те, що відповідач свідомо протягом тривалого часу не виконує свій обов`язок щодо надання належного матеріального забезпечення своєї неповнолітньої дитини, свідомо ухиляється від сплати грошових коштів, що прямо свідчить про наявність вини відповідача у несплаті аліментів, а тому наявні підстави для нарахування пені.

Відповідач у свою чергу заперечує проти позову, зазначаючи що його вина у виникненні заборгованості по сплаті аліментів відсутня, оскільки його заробітна плата є значно меншою, ніж щомісячний розмір аліментів. Крім того, він доглядає за своїм батьком ОСОБА_4 , 1939 року народження, який є до того ж інвалідом 2 групи та дитиною війни.

Згідно частини 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст. 19 ЦПК України, загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Матеріали справи свідчать, що згідно довідки ТОВ «ПОБУТСЕРВІС» №01 від 11 січня 2021 року відповідач з 04 серпня 1996 року по теперішній час працює у ТОВ «ПОБУТСЕРВІС» ювеліром. Заробітна платам ОСОБА_2 з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року становить 5942,86 грн, а саме за січень 2020 року - 2400 грн, за лютий 2020 року - 2400 грн, за березень 2020 року - 1142,86 грн, з квітня 2020 року по грудень 2020 року - 0,00 грн.

Разом з тим, відсутність доходу у період з квітня 2020 року по грудень 2020 року не може розцінюватись судом, як обставина, що має істотне значення, та не є підставою для встановлення факту відсутності вини відповідача у виникненні заборгованості по сплаті аліментів, яка виникла у 2020 році, згідно приписів частини 2 статті 196 СК України.

Доказів перебування на утримання відповідача батька ОСОБА_4 , 1939 року народження, який є ж інвалідом 2 групи та дитиною війни, матеріали справи також не містять.

Що стосується наявності вини відповідача щодо виникнення заборгованості по сплаті аліментів, яка виникла у 2019 році, а саме у період з 24 квітня 2019 року по 31 грудня 2019 року, то дана обставина була встановлена судом першої інстанції, і в цій частині рішення суду не оскаржується, а тому колегія суддів вважає зазначену обставину доведеною.

Враховуючи те, що відповідачем не доведено, що заборгованість по сплаті аліментів виникла не з його вини, колегія суддів вважає, що наявні підстави для нарахування пені за весь період часу зазначений позивачем, а саме з 24 квітня 2019 року по 30 листопада 2020 року.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі №6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі №6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі №6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При здійсненні розрахунку пені по аліментам позивач обчислив пеню за період з 24 квітня 2019 року (з дня пред`явлення позову про стягнення аліментів) по 30 листопада 2020 року (в межах позовних вимог).

Разом з тим, такий розрахунок не відповідає вимогам Закону.

Частинами 1 та 2 ст.273 ЦПК України встановлено, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно положень статті 384 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають (ст.419 ЦПК України).

Враховуючи викладене, передбачене ч.1 ст. 196 СК України право позивачки на стягнення із відповідача неустойки, як міри відповідальності платника аліментів за прострочення їх плати, виникло з моменту набрання законної сили рішення суду про стягнення аліментів.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №127/20291/16-ц.

Оскільки судове рішення набрало законної сили 20 грудня 2019 року (постанова Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2019 року, якою було стягнуто аліменти в розмірі 3200грн.), а пізніше рішення апеляційного суду було скасовано постановою Верховного Суду від 18 березня 2020 року та залишено в сили рішення суду першої інстанції яким було стягнуто аліменти в розмірі 5 000грн. (постанова Верховного Суду набрала законної сили 18 березня 2020 року), тому пеня по аліментам повинна бути обчислена за період з 21 грудня 2019 року (з наступного дня після набрання постановою апеляційного суду від 20 грудня 2019 року законної сили) по 18 березня 2020 року (до скасування постанови апеляційного суду Верховним Судом) із розрахунку розміру аліментів 3 200грн., та з 19 березня 2020 року (з наступного дня після набрання постановою Верховного Суду від 18 березня 2020 року законної сили) до 30 листопада 2020 року (в межах позовних вимог), яка складає:

за період з 21 грудня 2019 року по 18 березня 2020 року із розрахунку 3200грн.:

3 24 квітня 2019 року по 30 квітня 2019 року розмір заборгованості по сплаті аліментів складав 3200грн. / 31 * 7 = 722,58грн. * 1% (пені) * 89 днів прострочки = 643,09грн.;

з 01 травня 2019 року по 31 травня 2019 року розмір заборгованості по сплаті аліментів складав 3 200грн. * 1% (пені) * 89 днів прострочки = 2 848грн.;

з 01 червня 2019 року по 30 червня 2019 року розмір заборгованості по сплаті аліментів складав 3 200грн. * 1% (пені) * 89 днів прострочки = 2 848грн.;

з 01 липня 2019 року по 31 липня 2019 року розмір заборгованості по сплаті аліментів складав 3 200грн. * 1% (пені) * 89 днів прострочки = 2 848грн.;

з 01 серпня 2019 року по 31 серпня 2019 року розмір заборгованості по сплаті аліментів складав 3 200грн. * 1% (пені) * 89 днів прострочки = 2 848грн.;

01 жовтня 2019 року по 31 жовтня 2019 року розмір заборгованості по сплаті аліментів складав 3 200грн. * 1% (пені) * 89 днів прострочки = 2 848грн.;

З 01 листопада 2019 року по 30 листопада 2020 року розмір заборгованості по сплаті аліментів складав 3 200грн. * 1% (пені) * 89 днів прострочки = 2 848грн.;

З 01 грудня 2019 року по 31 грудня 2019 року розмір заборгованості по сплаті аліментів складав 3 200грн. * 1% (пені) * 89 днів прострочки = 2 848грн.;

З 01 січня 2020 року по 18 березня 2020 року відповідачем сплачувались аліменти із розрахунку 3200грн. на місяць, тому підстав для нарахування пені за цей період не вбачається.

З 19 березня 2020 року по 30 листопада 2020 року із розрахунку 5 000грн.:

3 24 квітня 2019 року по 30 квітня 2019 року розмір заборгованості по сплаті аліментів складав 5 000грн. - 3 200грн. на які було нараховано пені = 1800грн. / 31 *7 = 406,45грн. * 1% (пені) * 256 днів прострочки = 1 040,51грн.;

з 01 травня 2019 року по 31 травня 2019 року розмір заборгованості по сплаті аліментів складав 5 000грн. - 3 200грн. на які було нараховано пені = 1800грн. * 1% (пені) * 256 днів прострочки = 4 608грн.;

з 01 червня 2019 року по 30 червня 2019 року розмір заборгованості по сплаті аліментів складав 5 000грн. - 3 200грн. на які було нараховано пені = 1800грн. * 1% (пені) * 256 днів прострочки = 4 608грн.;

з 01 липня 2019 року по 31 липня 2019 року розмір заборгованості по сплаті аліментів складав 5 000грн. - 3 200грн. на які було нараховано пені = 1800грн. * 1% (пені) * 256 днів прострочки = 4 608грн.;

з 01 серпня 2019 року по 31 серпня 2019 року розмір заборгованості по сплаті аліментів складав 5 000грн. - 3 200грн. на які було нараховано пені = 1800грн. * 1% (пені) * 256 днів прострочки = 4 608грн.;

01 жовтня 2019 року по 31 жовтня 2019 року розмір заборгованості по сплаті аліментів складав 5 000грн. - 3 200грн. на які було нараховано пені = 1800грн. * 1% (пені) * 256 днів прострочки = 4 608грн.;

З 01 листопада 2019 року по 30 листопада 2020 року розмір заборгованості по сплаті аліментів складав 5 000грн. - 3 200грн. на які було нараховано пені = 1800грн. * 1% (пені) * 256 днів прострочки = 4 608грн.;

З 01 грудня 2019 року по 31 грудня 2019 року розмір заборгованості по сплаті аліментів складав 5 000грн. - 3 200грн. на які було нараховано пені = 1800грн. * 1% (пені) * 256 днів прострочки = 4 608грн.;

З 01 січня 2020 року по 31 січня 2020 року розмір заборгованості по сплаті аліментів складав 5 000грн. - 3 200грн. (сплачених відповідачем) = 1 800грн. * 1% (пені) * 256 днів прострочки = 4 608грн.;

З 01 лютого 2020 року по 29 лютого 2020 року розмір заборгованості по сплаті аліментів складав 5 000грн. - 3 200грн. (сплачених відповідачем) = 1 800грн. * 1% (пені) * 256 днів прострочки = 4 608грн.;

З 01 березня 2020 року по 31 березня 2020 року розмір заборгованості по сплаті аліментів складав 5 000грн. - 3 200грн. (сплачених відповідачем) = 1 800грн. * 1% (пені) * 256 днів прострочки = 4 608грн.;

З 01 квітня 2020 року по 30 квітня 2020 року розмір заборгованості по сплаті аліментів складав 5 000грн. - 3 200грн. (сплачених відповідачем) = 1 800грн. * 1% (пені) * 256 днів прострочки = 4 608грн.;

З 01 травня 2020 року по 30 листопада 2020 року відповідачем сплачувались аліменти у повному обсязі, а тому підстав нарахування пені за цей період не вбачається.

Загальна сума пені становить 72 307,60грн.

Оскільки розмір пені перевищує розмір заборгованості по сплаті аліментів, тому відповідно до положень ст.196 СК України з відповідача підлягає стягненню 100% заборгованості, яка згідно розрахунку державного виконавця від 01 березня 2021 року 2020 року станом на час даної позовної заяви становила 46 329грн.

Разом з тим частиною 2 статті 196 СК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Враховуючи те, що розмір доходу відповідача на час звернення позивачки до суду із даним позовом був незначним, що підтверджується довідкою про його доходи за 2020 рік, тому колегія суддів вважає за необхідним зменшити розмір пені з 46 329грн. до 30 000грн.

Згідно п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру пені підлягає зміні.

Частинам 1, 2, 10, 13 ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір за подання позовної заяви складав 840,80грн. (2 102грн. * 0,4), а за подання апеляційної скарги складав 1 261,20грн., а усього 2 102грн.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь підлягає стягненню на користь держави судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1 361,13грн. (46 329,03грн. заявлені позовні вимоги : 30 000грн. задоволені позовні вимоги) = 1,5443 частина задоволених вимог; 2 102грн. / 1,5443 = 1 361,13грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2021 року - змінити в частині стягнення неустойки (пені).

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код № НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код № НОМЕР_3 ) неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини в розмірі 30 000грн. (тридцять тисяч гривень).

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код № НОМЕР_2 ) на користь держави витрати судовий збір в розмірі 1 361,13грн. (одну тисячу триста шістдесят одну гривню 13коп.).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.Ю. Тичкова

С.С. Кругова