Справа № 716/125/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.03.2021 м. Заставна

Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді - Стрільця Я.С.,

з участю секретаря судових засідань - Вікторівської Д.Я.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Заставна цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна та автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку цього майна, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

В позові посилається на те, що 04.03.2013 був зареєстрований шлюб між ним та відповідачкою. Під час шлюбу сторони спільно придбали рухоме і нерухоме майно та на сьогоднішній день між ними не досягнуто згоди щодо порядку його розподілу. Відповідачка категорично відмовляється від добровільного поділу майна. Зазначає, що ними було придбано двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , земельні ділянки, площею 0,1852 га та 0,1069 га з цільовим призначенням для ведення ОСГ та будівництва і обслуговування житлового будинку відповідно, розташовані по АДРЕСА_2 ; житловий будинок по АДРЕСА_2 , а також транспортний засіб марки Пежо-308, 2014 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 . Вважає вказане майно спільною сумісною власністю подружжя та просить суд, ухвалити рішення, яким визнати вказане майно спільною сумісною власністю подружжя; визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку згаданого майна та припинити право спільної сумісної власності подружжя на це майно.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали повністю. Позивач пояснив, що перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі. Під час перебування в шлюбі він був на заробітках в Норвегії, відповідачка в цей час перебувала в Україні, не працювала, займалася вихованням дітей. Під час їх перебування в шлюбі за зароблені ним кошти вони придбали майно: 2 земельні ділянки, квартиру, житловий будинок та автомобіль. За взаємною згодою право власності на вказане майно було зареєстроване за відповідачкою. В зв`язку із тим, що відповідачка відмовляється розділити спільне майно, просить позовні вимоги задовольнити. Крім того, просив стягнути з відповідачки на свою користь судові витрати.

Представниця відповідачки ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, з підстав вказаних у відзиві, що надала (а.с. 149-155). Суду пояснила, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в якому придбали нерухоме майно, а саме: 2 земельні ділянки, квартиру, житловий будинок та автомобіль. Право власності на вказане майно, за взаємною згодою подружжя було зареєстроване на відповідачку. Оскільки вказане майно було придбане в шлюбі, то відповідачка не заперечує, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя. Щодо його поділу, то не заперечувала проти поділу згаданої двокімнатної квартири та двох земельних ділянок. З приводу розподілу згаданого житлового будинку представниця відповідачки заперечила, оскільки після придбання будинку позивач та відповідачка самочинно, без будь-яких дозвільних документів здійснили його реконструкцію, в результаті чого суттєво змінилася загальна та житлова площі будинку. В зв`язку із цим, правовстановлюючий документ на нього відсутній, а тому він поділу не підлягає, а підлягають поділу будівельні матеріали, що були використані під час реконструкції будинку. Крім того, на думку представниці відповідачки не підлягає поділу і рухоме майно, а саме транспортний засіб марки Пежо-308, 2014 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , оскільки право власності на нього за відповідачкою не зареєстроване. Тому, спірний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя не є і поділу між ними не підлягає. З вказаних підстав просила позовні вимоги задовольнити частково, а також стягнути з позивача судові витрати.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Положеннями ст. 76 ЦПК України, встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до вимог ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 04.03.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, що вбачається із копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 13.11.2019 (а.с. 23).

Перебуваючи у шлюбі сторони придбали наступне майно: двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , земельні ділянки, площею 0,1852 га та 0,1069 га з цільовим призначенням для ведення ОСГ та будівництва і обслуговування житлового будинку відповідно, розташовані по АДРЕСА_2 ; житловий будинок по АДРЕСА_2 , а також транспортний засіб марки Пежо-308, 2014 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 .

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пояснили, що вони разом із ОСОБА_1 працювали в Норвегії. В 2013 році ОСОБА_1 одружився. Перебуваючи в шлюбі, ОСОБА_1 продовжував працювати за кордоном, його дружина ОСОБА_4 була вдома з дітьми. За зароблені грошові кошти, ОСОБА_1 купив будинок в АДРЕСА_2, квартиру в м. Чернівці та червоний автомобіль «Пежо».

За приписами ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Представниця відповідачки ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що дійсно сторони під час шлюбу придбали транспортний засіб марки Пежо-308, 2014 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 . Однак право власності на вказаний автомобіль ні за ким із подружжя зареєстроване не було, а відповідачка користується вказаним автомобілем на підставі доручення. Дана обставина визнана учасниками справи, а тому не підлягає доказуванню.

За вказаних обставин суд приходить до висновку, що двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , земельні ділянки, площею 0,1852 га та 0,1069 га з цільовим призначенням для ведення ОСГ та будівництва і обслуговування житлового будинку відповідно, розташовані по АДРЕСА_2 слід визнати спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вказане майно придбане сторонами у шлюбі за спільні кошти шляхом укладання договорів купівлі-продажу. Дана обставина вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №195226856 від 27.12.2019 (а.с. 27-30).

Отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Судом також встановлено, що сторони перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, з січня 2019 року не підтримують фактичних шлюбних відносин, їх шлюб розірвано. Вказана обставина також визнана учасниками справи, а тому не підлягає доказуванню.

Відповідно до змісту частин 1-3 ст. 61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу.

Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте під час шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання.

Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частина 3 ст.70 СК України передбачає, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс 17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, у постанові Великої палати Верховного Суду України від 21.11.2018 року у справі №372/504/17.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у постанові від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 року по справі №6-1500цс/15, при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності.

Крім того, належність спірного майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом його набуття під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті цього майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності на майно подружжя, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом набуття цього майна були спільні сумісні кошти подружжя або спільна праця. Тобто, статус спільної сумісної власності подружжя визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуто (тобто джерело набуття).

Таке твердження кореспондується з позицією КЦС ВП, викладеної у постанові від 27.03.2019 у справі №331/8757/14-ц (провадження №61-48599си18).

Приписами частин 1 та 2 статті 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.

З огляду вищевикладеного, суд приходить до висновку, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 43,9 м2, житловою площею 24,1 м2, земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,1852 га, розташовану в АДРЕСА_2 Заставнівського району Чернівецької області з кадастровим номером :03:002:0019 та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1069 га, розташовану в АДРЕСА_2 з кадастровим номером :03:012:0011, припинивши на вказане нерухоме майно право спільної сумісної власності.

Що стосується вимог про визнання житлового будинку, загальною площею 56,6 м2, житловою площею 47,9 м2, з господарськими спорудами і будівлями, що розташований по АДРЕСА_2 та транспортного засобу марки «Пежо-308», д.н.з. НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на Ѕ частки вказаного майна, то суд зазначає таке.

30.01.2019 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №454/1678/16-ц, провадження № 61-1309св18 вказав, що у ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 3 ст. 331 ЦК України визначено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та підтверджені в постановах Верховного суду, зокрема: від 20 лютого 2019 року по справі № 556/290/17-ц, провадження № 61-1199св17 (ЄДРСРУ № 80223886), від 27 лютого 2019 року по справі № 567/147/16-ц, провадження № 61-8500св18 (ЄДРСРУ № 80330423) та ін.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №195226856 від 27.12.2019 (а.с. 27-30) вбачається, що відповідачці ОСОБА_4 на праві приватної власності належить житловий будинок, загальною площею 56,6 м2, житловою площею 47,9 м2, з господарськими спорудами і будівлями, що розташований по АДРЕСА_2 .

Проте з технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (а.с. 52-58), а також довідки Заставнівського РБТІ видно, що відбулася реконструкція вказаного будинку, а саме: на першому поверсі переобладнано житлову кімнату в кухню; кухню переобладнано в санвузол; дві житлові кімнати об`єднано в одну; розпочато будівництво мансардного поверху (зведено стіни по периметру, заселено частину віконних прийомів, тощо). В результаті чого збільшилися загальна та житлова площі будинку. Причому дозвільні документи на проведення реконструкції будинку сторони не отримували.

Сторона позивача визнала той факт, що вказані будівельні роботи проведені сторонами спільно без жодних дозвільних документів. Наразі будівництво триває.

За встановлених обставин суд вважає, що реконструйований спірний житловий будинок є самочинно зведеним об`єктом незавершеного будівництва.

З огляду викладеного, вимога про визнання спірного житлового будинку спільним сумісним майном подружжя, його поділ між сторонами та визнання за позивачем права власності на Ѕ частку на нього задоволенню не підлягає.

Вимога про визнання за сторонами права спільної сумісної власності подружжя на будівельні матеріали, що були використанні при реконструкції спірного будинку позивачем не заявлена, а тому не може бути предметом розгляду вказаної справи, виходячи з принципу диспозитивності.

Судом також встановлено, що під час шлюбу сторони придбали автомобіль марки «Пежо-308», д.н.з. НОМЕР_1 , проте право власності на нього ні за ким із подружжя не зареєстровано. Сторона позивача не надала суду жодного доказу на підтвердження належності відповідачці транспортного засобу марки «Пежо-308», д.н.з. НОМЕР_1 на праві власності під час шлюбу чи після його розірвання.

Саме тому, спірний автомобіль не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя та, як наслідок, не підлягає поділу, а тому вказана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Згідно ч. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Статтею 141 ЦПК Украни, яка регулює розподіл судових витрат між сторонами, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено частково, а саме в розмірі 60%, то з відповідачки на користь позивача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, належить стягнути судовий збір в розмірі 6376, 68 гривень.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно цих вимог закону судом встановлено, що представник позивача ОСОБА_2 надав позивачу ОСОБА_1 правничу допомогу у формі роз`яснення законодавства відповідно до положень ЦПК України, прав та обов`язків учасника цивільного процесу; вивчення судової практики КСУ, ВСУ, Апеляційних судів; витребування необхідних матеріалів, документів, правовий аналіз, технічна підготовка до складання позовної заяви; складання позовної заяви. Для надання вказаної правничої допомоги представником позивача було витрачено 20 години. За взаємною домовленістю сторін визначено вартість однієї години витрат на правничу допомогу в розмірі 1051 грн. та за отримані юридичні послуги позивач ОСОБА_1 сплатив представнику ОСОБА_2 гонорар в розмірі 15765 гривень. Наведене вбачається з квитанції від 08.01.2020 та акту виконаних робіт до договору про надання правової допомоги від 08.01.2020.

Також судом встановлено, що представниця відповідачки ОСОБА_3 надала відповідачці ОСОБА_4 правничу допомогу у формі ознайомлення із позовом, збору інформації та складання відзиву на позов; підготовки матеріалів відзиву до відправки до суду, позивачу; представництва в суді. Для надання вказаної правничої допомоги представницею відповідачки було витрачено 8,5 години. За взаємною домовленістю сторін визначено вартість однієї години витрат на правничу допомогу у формі ознайомлення із позовом, збору інформації та складання відзиву на позов; підготовки матеріалів відзиву в розмірі 1100 грн.; у формі представництва в суді визначено в розмірі 1500 грн. та за отримані юридичні послуги відповідачка ОСОБА_4 сплатила представниці ОСОБА_3 гонорар в розмірі 11350 гривень. Наведене вбачається з квитанції до прибуткового касового ордеру №07 від 11.01.2021 та акту приймання - передачі наданих послуг від 11.01.2021.

Згідно вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу представниками сторін дотримані норми чинного законодавства, а враховуючи, що позовні вимоги задоволено на 60%, то з відповідачки на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу також в розмірі 60% від заявленого розміру, а саме в розмірі 9459 гривень. З позивача на користь відповідачки пропорційно розміру задоволених позовних вимог слід стягнути 40% судових витрат, пов`язаних з розглядом справи у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, а саме в розмірі 4540 гривень.

Частиною 10 статті 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

На виконання вказаної вимоги закону, суд вважає, що відповідачку слід зобов`язати сплатити позивачу різницю судових витрат, пов`язаних з розглядом справи у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4919 гривень.

На підставі ст.ст. 8, 55 Конституції України ст.ст. 60, 61, 65, 68, 69, 70, 71 СК України, ст. 368, 369 ЦК України, керуючись ст.ст. 2, 3, 4, 5, 12, 13, 19,76, 77, 79, 81, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна та автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку цього майна задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 наступне майно:

- двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 43,9 кв.м., житловою площею 24,1 кв.м.;

- земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,1852 га, розташовану в с.Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області з кадастровим номером :03:002:0019;

- земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1069 га, розташовану в АДРЕСА_2 з кадастровим номером :03:012:0011.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку наступного майна:

- двокімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 43,9 кв.м., житловою площею 24,1 кв.м.;

- земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,1852 га, розташовану в АДРЕСА_2 Заставнівського району Чернівецької області з кадастровим номером :03:002:0019;

- земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1069 га, розташовану в АДРЕСА_2 з кадастровим номером :03:012:0011.

Право спільної сумісної власності на вищевказане нерухоме майно припинити.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати пропорційно задоволених позовних вимог по сплаті судового збору в розмірі 6376,68 (шість тисяч триста сімдесят шість) гривень та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4919 (чотири тисячі дев`ятсот дев`ятнадцять) гривень.

Рішення підлягає негайному виконанню у межах суми платежу аліментів за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду через Заставнівський районний суд Чернівецької області.

Повне ім`я сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживає в АДРЕСА_2 ;

Представник позивача: адвокат Черкез Михайло Ілліч, Україна, 58002, м.Чернівці, вул.Вавілова, 4;

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , проживає в АДРЕСА_2 ;

Представник відповідача: адвокат Мельник Степанія Георгіївна, Україна, 58000, м. Чернівці, пров. Шкільний, 1/5.

Суддя Ярослав СТРІЛЕЦЬ