Постанова

Іменем України

27 липня 2021 року

м. Київ

справа № 754/16072/16-ц

провадження № 61-14101св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Мережа сервісних станцій «Тідісі-Дальнобой», ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Мережа сервісних станцій «Тідісі-Дальнобой», ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року у складі судді Клочко І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 27 серпня 2020 рокуу складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Андрієнко А. М., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Мережа сервісних станцій «Тідісі-Дальнобой» (далі - ТОВ «Мережа сервісних станцій «Тідісі-Дальнобой»), ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П., про визнання недійсним правочину та звернення стягнення.

Позовні вимоги, з урахуванням уточнень, мотивовано тим, що 17 грудня 2014 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу 40 % частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла».

Вартість продажу становить 8 000 000,00 грн, які покупець зобов?язався сплатити протягом 60 календарних днів з моменту укладення договору.

14 січня 2015 року у зв?язку із відчуженням частки внесено відповідні зміни щодо реєстраційних відомостей товариства про учасників.

05 травня 2015 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства.

На твердження позивача, ОСОБА_2 не мав наміру оплачувати ціну договору.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року у справі № 370/1226/15 з ОСОБА_2 стягнуто на користь ФОП ОСОБА_1

7 980 000,00 грн за договором купівлі-продажу частки, 4 192 000,00 грн інфляційних втрат та 370 189,39 грн 3 % річних.

Рішення пред?явлено до виконання приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Наконечному І. М., яким 15 березня 2018 року відкрито виконавче провадження, в ході якого, зокрема, прийнято постанови про арешт коштів та майна боржника, звернення стягнення на майно боржника.

16 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Мережа сервісних станцій «Тідісі-Дальнобой» укладено договір дарування 1/2 частини комплексу споруд.

На твердження позивача дарування здійснено з метою ухилення від виконання зобов?язань, тобто договір є фіктивним.

З урахуванням наведеного та уточнень, ФОП « ОСОБА_1 просив:

- визнати недійсним договір дарування № 12136 від 16 грудня 2016 року 1/2 частини комплексу споруд, загальною площею 1564,80 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 і складаються з нежитлової будівлі літ. «А», загальною площею 710,90 кв.м та нежилої будівлі літ. «Б», загальною площею 853,90 кв.м у зв?язку із його фіктивністю;

- у рахунок погашення частини заборгованості за рішенням апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року у справі № 370/1226/15, що становить 12 542 189,00 грн звернути стягнення на 1/2 частину комплексу споруд, загальною площею 1564,80 кв.м, що належить ОСОБА_2 та знаходяться за адресою:

АДРЕСА_1 і складаються з нежитлової будівлі літ. «А», загальною площею 710,90 кв.м та нежилої будівлі літ. «Б», загальною площею 853,90 кв.м, шляхом передачі у власність ФОП ОСОБА_1 та визнання за

ФОП ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину комплексу споруд, загальною площею 1564,80 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 і складаються з нежитлової будівлі літ. «А», загальною площею 710,90 кв.м та нежилої будівлі літ. «Б», загальною площею 853,90 кв.м.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування від 16 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Мережа сервісних станцій «Тідісі-Дальнобой», частин комплексу споруд за адресою - АДРЕСА_1 , що складається з нежилої будівлі літ. «А», загальною площею - 710,90 кв.м та нежилої будівлі

літ. «Б», загальною площею - 853,90 кв.м, загальна площа комплексу споруд - 1564,80 кв.м, у зв`язку з його фіктивністю.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Мережа сервісних станцій «Тідісі-Дальнобой» на користь ФОП ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 420,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 420,80 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірний правочин є фіктивним, оскільки договір дарування було укладено не для настання правових наслідків, а з метою уникнення відповідача від виконання рішення суду.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 27 серпня 2020 року апеляційні скарги ТОВ «Мережа сервісних станцій «Тідісі-Дальнобой»та ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційні скарги ТОВ «Мережа сервісних станцій «Тідісі-Дальнобой»та ОСОБА_2 без задоволення, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

21 вересня 2020 року ТОВ «Мережа сервісних станцій «Тідісі-Дальнобой»через засоби поштового зв?язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, з урахуванням уточненої редакції, просить скасувати на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 серпня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга, з урахуванням уточненої редакції, мотивована тим, що твердження позивача про те, що спірний правочин є фіктивним, не відповідає дійсності.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

06 жовтня 2020 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, просить скасувати на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 серпня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що станом на день вчинення спірного правочину не існувало жодного рішення суду, яке б вступило в закону силу, щодо стягнення заборгованості із ОСОБА_2 на користь позивача.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-2690цс16, постанові Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі № 752/1098/17, постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 442/3285/16-ц, постанові Верховного суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, Верховного суду України від 01 лютого 2017 року у справі № 6-2360цс16, постанові Верховного Суду від

29 березня 2018 року у справі № 923/333/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

09 грудня 2020 року ФОП ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ТОВ «Мережа сервісних станцій «Тідісі-Дальнобой» залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 серпня 2020 року залишити без змін.

29 грудня 2020 року ФОП ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від

21 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 серпня

2020 року залишити без змін.

16 квітня 2021 року ФОП ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду додаткові пояснення, у яких просить касаційні скарги ТОВ «Мережа сервісних станцій «Тідісі-Дальнобой» та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від

21 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 серпня

2020 року залишити без змін.

Додаткові аргументи заявників

28 жовтня 2020 року та 17 листопада 2020 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду додаткові пояснення.

Рух касаційних скарг та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Мережа сервісних станцій «Тідісі-Дальнобой» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від

21 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 серпня

2020 року у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Деснянського районного суду міста Києва.

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2020 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Деснянського районного суду міста Києва від

21 лютого 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 27 серпня

2020 року. Відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 серпня 2020 рокуу даній справі.

09 лютого 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Аргументи касаційних скарг зводяться до незгоди з рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року та постановою Київського апеляційного суду від 27 серпня 2020 року в частині позовних вимог ФОП ОСОБА_1 до ТОВ «Мережа сервісних станцій «Тідісі-Дальнобой»,

ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П., про визнання недійсним правочину.

Касаційні скарги не містять аргументів щодо незгоди з рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року та постановою Київського апеляційного суду від 27 серпня 2020 року в частині позовних вимог ФОП ОСОБА_1 до ТОВ «Мережа сервісних станцій «Тідісі-Дальнобой»,

ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П., про звернення стягнення, а тому відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України оскаржувані судові рішення в цій частині судом касаційної інстанції не перевіряються.

Перевіривши доводи касаційних скарг, врахувавши аргументи, наведені у відзивах на касаційній скарги, врахувавши аргументи, наведені у додаткових поясненнях, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

17 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла», відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав належну йому частку у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» у розмірі 40 %, а ОСОБА_2 прийняв вищевказану частку у власність, та сплачує за неї грошову суму в розмірі, в порядку та на умовах, викладених у договорі.

05 травня 2015 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий Дім «Камілла».

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 05 вересня

2016 року позовні вимоги за первісним позовом ФОП ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 20 000,00 грн за невиконання зобов`язань за договором поруки.

Стягнуто з громадян Республіки Білорусь ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ФОП ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 7 980 000,00 грн як невиконане зобов`язання за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» від 17 грудня 2014 року та договору про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» від

05 травня 2015 року.

Стягнуто з громадян Республіки Білорусь ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ФОП ОСОБА_1 як відшкодування збитків від інфляції в розмірі

4 192 000,00 грн за час прострочення після спливу 60 календарних днів з моменту вчинення правочину за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» від 17 грудня 2014 року.

Стягнуто з громадян Республіки Білорусь ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ФОП ОСОБА_1 3 % процентів річних від простроченої суми, що становить

370 189,39 грн, за час прострочення після спливу 60 календарних днів з моменту вчинення правочину за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» від 17 грудня 2014 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_1 3 683,23 грн судових витрат.

У задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_2 і ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року скасовано рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 вересня 2016 року в частині задоволених вимог за первісним позовом та ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто з громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 20 000,00 грн, як невиконання зобов`язань за договором поруки.

Стягнуто з громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 7 980 000,00 грн, як невиконане зобов`язання за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» від 17 грудня 2014 року та договору про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» від

05 травня 2015 року.

Стягнуто з громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 як відшкодування збитків від інфляції в розмірі 4 192 000,00 грн за час прострочення після спливу 60 календарних днів з моменту вчинення правочину за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» від 17 грудня 2014 року.

Стягнуто з громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 3 % річних від простроченої суми, що становить 370 189,39 грн за час прострочення після спливу 60 календарних днів з моменту вчинення правочину за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» від 17 грудня 2014 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_1 судові витрати по 1 841,61 грн з кожного.

У задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів відмовлено.

У решті рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 вересня 2016 року залишено без змін.

Рішення пред?явлено до виконання приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Наконечному І. М., яким 15 березня 2018 року відкрито виконавче провадження, в ході якого, зокрема, прийнято постанови про арешт коштів та майна боржника, звернення стягнення на майно боржника.

16 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Мережа сервісних станцій «Тідісі-дальнобой» укладено договір дарування 1/2 частини комплексу споруд за адресою - АДРЕСА_1 , що складається з нежилої будівлі літ. «А», загальною площею - 710,90 кв.м та нежилої будівлі літ. «Б», загальною площею - 853,90 кв.м, загальна площе комплексу споруд - 1564,80 кв.м.

Відповідно до відомостей ЄДРЮОФОПГФ щодо ТОВ «Мережа сервісних станцій «Тідісі-Дальнобой»про перелік засновників (учасників) юридичної особи, у тому числі частки кожного із засновників (учасників); прізвище, ім`я, по батькові, якщо засновник - фізична особа; найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код юридичної особи, якщо засновник - юридична особа вказано наступних осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Відповідно до відомостей ЄДРЮОФОПГФ щодо ТОВ «Торговий дім «Камілла», засновниками (учасниками), зокрема є ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення в оскаржуваних частинах відповідають.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта стаття 263 ЦПК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах ВерховногоСуду України від

19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбаченаправочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року, за наслідками розгляду цивільної справи № 369/11268/16-ц (касаційне провадження № 14-260цс19), у якому Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постановах ВерховногоСуду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановив, що ОСОБА_2 , відчужуючи належну йому частку нежитлових приміщень на користь ТОВ «Мережа сервісних станцій «Тідісі-Дальнобой», був обізнаний про наявність на розгляді у суді цивільної справи за позовом № 370/1226/15 ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, де ОСОБА_2 є боржником за попереднім договором купівлі-продажу, який ним не виконано. Тому боржник міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку задоволення позовних вимог та в подальшому виконання судового рішення.

Суди зробили правильний висновок про те, що при укладенні 16 грудня 2016 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, оскільки даруванняОСОБА_2 належної йому частки нежитлових будівель, при наявності боргових відносин, вказують на те, що спірний правочин вчинено з метою ухилитись від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 . Тому суди попередніх інстанцій обґрунтовано визнали недійсним оспорюваний правочин на підставі статті 234 ЦК України.

Заінтересованість ОСОБА_2 у відчуженні майна з метою уникнення звернення на нього стягнення підтверджується обставинами справи, оскільки при наявності значних боргових зобов?язань безоплатне відчуження майна викликає обґрунтовані сумніви.

Доводи касаційних скарг про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-2690цс16, постанові Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі № 752/1098/17, постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі

№ 442/3285/16-ц, постанові Верховного суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, Верховного суду України від 01 лютого 2017 року у справі

№ 6-2360цс16, постанові Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі

№ 923/333/16 є безпідставними, оскільки зроблені Верховним Судом та Верховним Судом України в них висновки є аналогічні тим, до яких дійшли суди у справі, яка переглядається.

Інші доводи касаційних скарг зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатом розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційні скарги без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 серпня 2020 року в частині позовних вимог ФОП ОСОБА_1 до ТОВ «Мережа сервісних станцій «Тідісі-Дальнобой», ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П., про визнання недійсним

правочину - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень в цій частині відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Мережа сервісних станцій «Тідісі-Дальнобой», ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 серпня 2020 року в частині позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Мережа сервісних станцій «Тідісі-Дальнобой», ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович, про визнання недійсним правочину залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська