Справа № 474/1016/19
Провадження №2/474/82/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.06.21року смт. Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області

у складі головуючого судді - Фасій В.В.

при секретарі судового засідання Багрін Н.А.

без участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у судовому засіданні в залі суду смт. Врадіївка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати за ним право приватної власності на земельну ділянку площею 0,15 га., з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , посвідчену державним актом на право приватної власності на землю серії МК № 2059, виданого 15.12.1993 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 714, належну ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обґрунтовуючи вимоги тим, що 18.12.2004р. ОСОБА_3 подарувала йому, належний останній на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.05.1997 року, вищевказаний житловий будинок. Земельну ділянку площею 0,15 га, з цільовим призначенням для обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель і споруд, на момент укладання договору дарування, відповідач ОСОБА_3 не відчужила, оскільки не отримала в нотаріальній конторі свідоцтво на спадщину на вказану земельну ділянку. Спадкоємицею після смерті ОСОБА_4 є її онука (відповідач) ОСОБА_3 . Станом на день звернення до суду, відповідач ухиляється від успадкування спірної земельної ділянки, з метою її подальшого відчуження позивачу, а тому він в іншому порядку крім судового, не може захистити свої невизнані права, розпоряджатися належним йому будинком.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, у судове засідання 16.06.2021р., не з`явилися. Представник звернулась до суду з заявою (вх. № 1304 від 08.04.2021 року) про розгляд справи у їх відсутність. Пославшись в ній, що позовні вимоги підтримують повністю та наполягають на їх задоволенні. Додаткових доказів по справі подавати не будуть. Крім цього, просили судові витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Відповідач ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання 16.06.2021р., не з`явилася, звернувшись до суду з заявою (вх. № 5639 від 06.12.2019р.), в якій просить розглядати дану справу в її відсутність. Пославшись в ній, що позовні вимоги визнає повністю та не заперечує проти їх задоволення на користь ОСОБА_1 .

Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, з урахуванням неявки в судове засідання всіх учасників справи, суд прийняв рішення про розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами.

Судом встановлені факти:

- 15.12.1993 року бабуся відповідача - ОСОБА_4 набула право власності на земельну ділянку, на підставі державного акту серії МК № 2059, виданого за рішенням Врадіївської селищної ради від 29.09.1993р. за № 158, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 714, загальною площею 0,15 га, яка знаходиться на території Врадіївської селищної ради, Миколаївської області, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 (копія державного акту серії МК № 2059, виданий 15.12.1993 року за рішенням Врадіївської селищної ради від 29.09.1993р. за № 158, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 714, свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , видане повторно 04.12.2018р., серії НОМЕР_2 , видане повторно 28.11.2018р.);

- ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 , видане повторно 28.11.2018 року);

- після смерті спадкодавці ОСОБА_4 відкрито Врадіївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області спадкову справу № 30/1997, відповідачу ОСОБА_3 видане свідоцтво про право на спадщину № 494 від 08.05.1997 року (відповідь щодо надання відомостей № 1039/01-16 від 06.12.2019 року Врадіївської державної нотаріальної контори);

- рішенням Врадіївського районного суду № 474/232/19 від 20.05.2019 року за заявою заявника (позивача по справі) ОСОБА_1 встановлено факт належності правовстановлюючого документу, а саме, що державний акт на право приватної власності на землю серії МК № 2059, площею 0,15 га., з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 , виданий 15.12.1995 року Врадіївською селищною радою Миколаївській області, на ім`я ОСОБА_4 за життя належав ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (рішення Врадіївського районного суду № 474/232/19 від 20.05.2019 року);

- 18.12.2004 року дарувальник (відповідач) ОСОБА_3 передала безоплатно у власність обдарованому (позивачу) ОСОБА_1 житловий будинок за АДРЕСА_2 (договір дарування серії ВВО № 534951, посвідчений приватним нотаріусом Лавріненком М.І. Врадіївського районного нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 493);

- земельна ділянка площею 0,15 га з цільовим призначенням для обслуговування вищевказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд, належна спадкодавці ОСОБА_4 , не була предметом договору дарування (договір дарування серії ВВО № 534951, посвідчений приватним нотаріусом Лавріненком М.І. Врадіївського районного нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 493);

- позивач ОСОБА_1 фактично використовує вищевказану земельну ділянку за її цільовим призначенням, реальна площа, яка необхідна для обслуговування житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 , складає 0,15га. (висновок спеціаліста землевпорядної організації щодо визначення реальних розмірів (площі) земельної ділянки від 26.11.2020 року);

- відповідач ОСОБА_3 ухиляється від отримання на своє ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її бабусі ОСОБА_4 , на спірну земельну ділянку з метою її подальшого відчуження на користь позивача ОСОБА_1 (лист - претезія від 27.11.2018 р., квитанція про відправку листа від 27.11.2018 року);

- позивач ОСОБА_1 на даний момент має намір продати належний йому вказаний житловий будинок, але не може реалізувати своє законне право без набуття права власності на земельну ділянку, що є предметом позову, через ухилення відповідача від укладення угод щодо земельної ділянки (лист - претезія від 27.11.2018 р., квитанція про відправку листа від 27.11.2018 року);

- рішенням Врадіївської селищної ради Миколаївської області № 21 від 29.01.2016 року назву вулиці Чкалова перейменовано на вулицю Правди (довідки Врадіївської селищної ради Миколаївської області № 605, № 606 від 05.02.2019 року).

Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини з приводу визнання права власності на земельну ділянку.

При прийнятті рішення суд керується.

Статтею120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

Положенням підп. Ґ п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004р. Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України від 27 квітня 2007р., - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Відповідно до ст. 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового використання, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Те ж саме передбачено і ст. 120 ЗК України, згідно якої право на земельну ділянку переходить до набувача житлового будинку, будівлі чи споруди з моменту набуття права на цей будинок, будівлю чи споруду.

У постанові № 6-253цс16 від 13 квітня 2016р. ВП ВС останній прийшов до висновку, що зазначена норма (ст.120 ЗК у редакції викладеній вище) закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Аналогічні висновки мітяться у постанові ВП ВС №200/606/18 .

Вивчивши та дослідивши наявні по справі докази, суд вважає доведеним, що разом з переходом, в 2004 році, права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_2 , до позивача ОСОБА_1 перейшло і право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою та на частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування, розміри якої були визначені висвноками спеціаліста, а тому з врахуванням того, що цільове призначення земельної ділянки не змінювалося, виходячи з принципу єдності цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, та обставини - визнання відповідачем ОСОБА_3 позову, що не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, вважає що позов підлягає задоволенню.

Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, думку позивача та його представника судові витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 206, 263, 265, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право приватної власності на земельну ділянку площею 0,15 га., з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , посвідчену державним актом на право приватної власності на землю серії МК № 2059, виданого 15.12.1993 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 714, належну ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судові витрати зі сплати судового збору залишити за позивачем ОСОБА_1 .

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Врадіївський районний суд Миколаївської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Фасій