Дата документу 05.07.2021 Справа № 554/2881/21
Провадження № 2/534/1692/2021
05 липня 2021 року м. Полтава
Октябрський районний суд м.Полтави у складі:
головуючого судді Гальонкіної Ю.С.,
за участю секретаря судового засідання Кононенко А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом адвоката Ткаченко Світлани Василівни в інтересах ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Полтавська пересувна механізована колона - 64» про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним,-
У березні 2021 року адвокат Ткаченко С.В. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання договору купівлі продажу, зареєстрованого Полтавського регіональною аграрно-промисловою біржою, дійсним.
Позовна заява мотивована, зокрема, тим, що для оформлення спадщини виникла необхідність проведення реєстраційних дій щодо нерухомого майна, однак нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу квартири не є можливим у зв`язку зі смертю учасника договору.
Так, в обґрунтування позовних вимог адвокат Ткаченко С.В. в інтересах ОСОБА_1 посилається на ті обставини, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, актовий запис № 1034. За життя спадкодавець підписав із ЗАТ «ПМК-64» договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 03.04.1998р., який був зареєстрований Полтавською регіональною аграрно-промисловою біржою.
Також за вказаною адресою зареєстрована позивач, яка володіє і користується цією квартирою до теперішнього часу.
Для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказану квартиру покійного чоловіка, яка належала йому на день смерті, позивкачка ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса. Однак нотаріусом було повідомлено позивачку про неможливість оформлення в порядку встановленому Законом України «Про нотаріат» свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з недодержанням сторонами договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 03.04.1998р., який був зареєстрований Полтавською регіональною аграрно-промисловою біржою, вимог ст. 227 ЦК УРСР.
На підставі викладеного, успадкувавши все майно покійного чоловіка, позивач у зв`язку з суперечністю окремих правових норм змушена звернутись до суду, оскільки на теперішній час неможливо іншим чином вчинити нотаріальні чи інші необхідні реєстраційні дії стосовно успадкованого нею майна.
05 квітня 2021 року ухвалою судді Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
У судове засіданні позивачка та її представник не з`явилася. Від адвоката Ткаченко С.В. надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позов підтримують.
Відповідач повторно у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив.
Згідно ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, якщо відповідач не з`явився без поважних причин або без повідомлення причини, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. З цих підстав суд, відповідно до ст.ст. ч.4 ст. 223, 280 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку та ухвалив рішення.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 підписав із ЗАТ «ПМК-64» правонаступником якого є ПАТ «ПОЛТАВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-64» договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 03.04.1998р., який був зареєстрований Полтавською регіональною аграрно-промисловою біржою.
Відповідно до матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після його смерті була заведена спадкова справа за № 7/2020 на підставі заяви дружини ОСОБА_1 про прийняття спадщини, що підтверджується постановою приватного нотаріуса Мізік В.В. № 10/02-31 від 19.02.2021 року.
Сімейні відносини ОСОБА_1 та спадкодавця ОСОБА_2 підтверджуються свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 від 30.09.1972р.
Постановою приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Мізік В.В. №10/02-31 від 19.02.2021 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії позивачу ОСОБА_1 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на вищевказану квартиру після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловіка ОСОБА_2 відмовлено
Зі змісту вказаної постанови нотаріуса слідує, що згаданий договір купівлі-продажу квартири не був нотаріально посвідчений, а тому як правовстановлюючий документ не відповідає вимогам ст.ст.47, 227 ЦК УРСР, у зв`язку з чим позивач звернувся за судовим захистом для визнання його дійсним у судовому порядку.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві.
Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно зі ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Правовідносини, які склалися між позивачем та іншими учасниками угоди на підставі укладеного між ними 03.04.1998 року договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , мали місце до набрання чинності Цивільним Кодексом України в редакції 2003 року.
Отже, відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень, в даному випадку підлягають застосуванню положення Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року.
Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР (в редакції 1963 р., який діяв на час укладення угоди), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 1ст. 227 ЦК Української РСР(в редакції 1963 р.) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).
Згідно з ч. 2ст. 47 ЦК Української РСР(в редакції 1963 р.), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах при визнання угод недійсними» визначено, що суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК УРСР 1963 року за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.
Угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню (ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу»).
З урахуванням викладеного, чинне на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч.2 ст.15 ЗУ «Про товарну біржу», дозволяло укладати угоди купівлі-продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту.
Таким чином, незважаючи на існуючу дату укладання правочину та норму, що дозволяла укладати угоди купівлі продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення, мала місце колізія норм ст.15 Закону України «Про товарну біржу» та норми кодифікованого нормативно-правового акта, а саме ст.277 ЦК Української РСР 1963 року, що вимагала обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житла, якщо однією із сторін є фізична особа.
Відповідно до абз.3 п.2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше.
Оскільки в даному випадку наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу - ст.15 Закону України «Про товарну біржу» та ст.277 ЦК Української РСР 1963 року, Закон України «Про товарну біржу» було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, тому при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування сторонами спірного правочину ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (як нормативного акта, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення.
Принцип свободи договору на сьогодні прямо передбачений статтею 627 ЦК України, де зазначено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Цивільним кодексом УРСР (далі ЦК УРСР) від 18.07.1963 року прямо не встановлювався зазначений принцип, однак, згідно зі статтею 6 ЦК УРСР цивільні права і обов`язки виникли, зокрема з угод, передбачених законом порядку, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечили.
Відповідно до ст.41 ЦК УРСР від 18.07.1963 року угодами визнавалися дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Угоди могли бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).
Тобто, договір купівлі-продажу квартири, укладений 03.04.1998 року є угодою у розумінні ст.41 ЦК УРСР.
Згідно зі ст.153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Отже, з представлених суду документів видно, що в 1998 році сторони за договором купівлі-продажу дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, уклали договір в письмовій формі, зареєстрували на товарній біржі та виконали усі умови даного договору. Нотаріально договір між сторонами посвідчений не був, тому як відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі не підлягали нотаріальному посвідченню.
Окрім того, надалі, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про врегулювання сплати державного мита при відчуженні об`єктів нерухомого майна» №1030 від 13.08.1996 року було визначено «будь-які угоди про відчуження об`єктів нерухомого майна, укладені на біржах, в агентствах нерухомості тощо, прирівнюються до нотаріального посвідчення цих договорів».
Разом із тим, на час розгляду справи позивач позбавлений можливості оформити в установленому законом порядку право на спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_2 , оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна було оформлено в 1998 році з порушенням вимог закону в частині нотаріального посвідчення угоди, а нині така можливість відсутня із-за смерті одного з учасників договору ОСОБА_2 , який померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено відповідний актовий запис №1034, та цей факт підтверджується наданою до суду копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 .
Як передбачено ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Як закріплено в ч.2 ст.76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Як вбачається із матеріалів справи доказом укладення і виконання договору його сторонами є зареєстрований на товарній біржі договір купівлі-продажу квартири, що відповідало на час його укладення вимогам ст.15 Закону України «Про товарну біржу».
При цьому, норми про державну реєстрацію правочинів, щодо відчуження нерухомості, введені в дію ЦК України 2003 року. На час укладення спірної угоди, вимоги щодо реєстрації правочинів не були чинними. На той час діяли норми, які передбачали тільки реєстрацію нерухомого майна. Як вбачається з матеріалів справи, вимоги щодо реєстрації нерухомого майна на момент укладання спірної угоди виконано.
Отже, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна від 03 квітня 1998 року було оформлено за існуючим в той час порядком, а також мала місце конкуренція норм права, можна зробити висновок, що сторони добросовісно помилялися щодо відсутності необхідності нотаріального посвідчення договору, а тому суд приходить до висновку, що наявні правові підстави для визнання даної угоди дійсною.
Водночас, зазначений договір купівлі-продажу у встановленому порядку недійсним, як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну біржу», не визнавався.
Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду.
Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту його прав передбачений законом і відповідає йому.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
За вказаних обставин, відповідно до положень ст.47, ст.227 ЦК України в редакції 1963 року договір купівлі-продажу від 03 квітня 1998 року спірного майна може бути визнаний судом дійсним.
Керуючись ст.ст. 47, 153, 224, 227, 241, 242 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.15 Закону України «Про товарну біржу» ст.ст. 10, 11, 12, 13, 81, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд
Визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , від 03 квітня 1998 року, що укладений між продавцем ЗАТ «ПМК-64» та покупцем ОСОБА_2 , який зареєстрований Полтавською регіональною аграрно-промисловою біржою, код - 23812812, від 03.04.1998 року за № Н/707.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду через Октябрський районний суд м. Полтави шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Полтавська пересувна механізована колона -64», місцезнаходження: м. Полтава. вул. Гожулівська, буд. 26, .

Суддя Ю.С. Гальонкіна