КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8532/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2021року місто Київ

справа № 279/5607/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Пікуль А.А., Невідомої Т.О.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Ковальчук Л.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя, стягнення компенсації,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідачв, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила:

в порядку поділу майна, що є об`єктами права спільної сумісної власності, визнати на праві спільної сумісної власності в рівних частинах майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі, а саме:

квартиру АДРЕСА_1 ;

автомобіль «KIA Cerato», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , білого кольору;

мотоцикл;

стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування вартості частки спільного майна подружжя 1/2 частини автомобіля «KIA Cerato», д.н.з. НОМЕР_1 та 1/2 частини мотоцикла 140000 грн.;

визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки «KIA Cerato», д.н.з. НОМЕР_1 , укладений відповідно до договору купівлі-продажу від 15 грудня 2018 року, недійсним та застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу, передбачені ст.216 ЦК України.

В мотивування вимог посилалася на те, що з 30 серпня 2012 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 грудня 2015 року.

Дітей від шлюбу не мають.

Вказувала, що за час шлюбу подружжям за спільні кошти було придбано:

квартиру АДРЕСА_1 у таких частках: відповідачу83/100, позивачу 17/100;

автомобіль марки «KIA Cerato», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , білого кольору.

Позивач зазначала, що відповідачем під час шлюбу таємно від неї було придбано мотоцикл, однак марка та номерні знаки їй невідомі.

Посилалася на те, що зароблені нею кошти, вона витрачала на ремонт спірної квартири, із серпня 2013 року вона самостійно здійснює поточні ремонти у квартирі, сама доглядає за нею, несе всі витрати щодо утримання квартири, а тому вважає, що за час проживання в квартирі її вартість збільшилась, а тому збільшилась її частка у праві власності на квартиру, і тому просила поділити майно (квартиру, автомобіль, мотоцикл) в рівних частинах.

Вказувала, що оскільки автомобіль та мотоцикл є неподільними, тому вона не заперечує на присудження грошової компенсації замість її частки у спільному майні подружжя.

Зазначала, що 15 грудня 2018 року відповідач продав автомобіль марки «KIACerato», д.н.з. НОМЕР_1 за 10000 грн., який в подальшому був перереєстрований на іншу фізичну особу.

Посилаючись на вимоги ч.1 ст.60, ч.ч.1, 3 ст.65 СК України позивач вказувала на те, що вона ні усно, ні письмово згоди на відчуження вищевказаного автомобіля не надавала.

Вказувала, що відповідач після того, як довідався про наявність в суді позову до нього про розподіл спільного майна подружжя, з метою уникнення цивільно-правової відповідальності, пов`язаної з предметом спору, навмисно переоформив спільний автомобіль на іншу особу. При цьому, нібито було продано автомобіль за ціною 10000 грн., в той час, як ціна на подібний автомобіль згідно ринкової вартості в середньому на даний час становить 10000 доларів США.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовано арешт та заборону на відчуження автомобіля марки «KIA Cerato», д.н.з. НОМЕР_1 , який був накладений ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 червня 2019 року у справі №279/5607/18.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити.

В мотивування вимог апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції не проаналізував та не надав оцінку договору купівлі-продажу квартири спірної квартири.

Вказувала, що договір купівлі-продажу квартири не містить посилання на те, що ОСОБА_2 сплатив більше коштів за свою частку, а нею сплачено менше коштів. Кошти вносилися спільні в одній загальній сумі 200 000 грн., що вказано в пункті третьому договору.

Зазначала, що фактично придбана нею частка квартири, є їх спільною сумісною власністю з відповідачем, відповідно придбана відповідачем частка є також їх спільною сумісною власністю так, як частки придбані у шлюбі, за спільні кошти, на момент укладання договору купівлі-продажу спірного майна вони не здійснювали домовленості про поділ майна.

Посилалася на те, що довідкою №1082 від 12 лютого 2019 року виданою Регіональним сервісним центром в місті Києві територіальний сервісний центр №8041 підтверджується, що спірний автомобіль був придбаний ОСОБА_2 31 серпня 2013 року, тобто у шлюбі. Докази, які були надані стороною відповідача не підтверджують, що кошти, за які було придбано автомобіль були особистою власністю відповідача, а тому вражає, що суд першої інстанції незаконно відмовив у визнанні автомобіля спільною сумісною власністю подружжя.

Вказувала, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що транспортний засіб є цінною річчю, придбаний сторонами у період шлюбу, а тому його продаж повинен був вчинятися за письмової згоди другого з подружжя (співвласника).

Зазначала, що 29 листопада 2019 року представник позивача звернувся до суду заявою про забезпечення доказів в порядку ст.116 ЦПК України та просив витребувати у Територіального сервісного центру №1843 інформацію про зареєстровані за громадянином ОСОБА_2 та ОСОБА_1 транспортні засоби, що були придбані в період з 30 серпня 2012 року по 28 грудня 2015 року та підтверджуючі документи.

Однак, порушення приписів ст.118 ЦПК України судом першої інстанції по даній заяві рішення у справі не прийнято, що в свою чергу позбавило позивача можливості отримати підтверджуючі документи про наявність спірного майна у відповідача, його вартість та вжити заходів щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль, а також дізнатися особу нового власника транспортного засобу для залучення у якості співвідповідача.

12 травня 2021 року від представника відповідача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити скаргу без задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, з 30 серпня 2012 року позивач перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 грудня 2015 року.

Сторони дітей від шлюбу не мають.

Під час перебування у шлюбі сторонами 18 липня 2013 року у спільну часткову власність було придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 40,7 кв.м, житловою площею 17,9 кв.м у таких частках: ОСОБА_2 - 83/100 часток, ОСОБА_1 - 17/100 часток, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 18 липня 2013 року.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №6440514 від 18 липня 2013 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 17/100 частини вказаної квартири.

Відповідно до Звіту про незалежну оцінку вартості квартири АДРЕСА_1 від 12 жовтня 2017 року, складеного оцінювачем ТОВ «УКРПРОФІ» ОСОБА_3 оціночна (ринкова) вартість вказаної квартири становить 448064 грн., в тому числі оціночна (ринкова) вартість 17/100 частки - 76170,88 грн. та 83/100 частки - 371893,12 грн.

Згідно довідки Регіонального сервісного центру в місті києві ТСЦ №8041 від 12 лютого 2019 року №1082 транспортний засіб «KIA CERATO», д.н.з. НОМЕР_1 належав громадянину ОСОБА_2 в період часу з 31 серпня 2013 по 15 грудня 2018 року. 15грудня 2018 року вказаний автомобіль був перереєстрований на іншого власника на підставі договору купівлі-продажу, вартість продажу становила 10000 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала на те, що на час укладення договору купівлі-продажу квартири вона з відповідачем перебувала у шлюбних стосунках майже 7 років, до реєстрації шлюбу вона була єдиною, хто мав офіційний дохід в сім'ї. Зазначала, що зароблені нею кошти, вона витрачала на ремонт спірної квартири, із серпня 2013 року вона самостійно здійснює поточні ремонти у квартирі, сама доглядає за нею, несе всі витрати щодо утримання квартири, а тому вважає, що за час проживання в квартирі її вартість збільшилась, а тому збільшилась її частка у праві власності на квартиру, і тому просила поділити майно (квартиру, автомобіль, мотоцикл) в рівних частинах.

На підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 надала, зокрема: договори №36/95 на технічне обслуговування і ремонт обладнання, №733/95 про надання послуг з технічного обслуговування та ремонту системи обмеження доступу, платіжні доручення за період з вересня 2013 року та по січень 2016 року на оплату послуг з утримання будинку, послуг обслуговування домофонів, послуг охорони, оплати електроенергії, оплати водопостачання і водовідведення, оплати газопостачання, видаткові накладні, рахунки, товарні чеки про купівлю предметів побуту, товарів для ремонту.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 57 СК України визначає правила віднесення майна до об'єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 СК України встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об'єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об'єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі №6-1447цс17 та в постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі №451/847/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі №362/6056/17, від 02 грудня 2020 року у справі №444/372/18.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов'язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову ухвалюється судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, оскільки необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, а співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального дорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об'єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об'єкт стають малозначними в остаточній вартості об'єкта власності чи у остаточному об'єкті.

Таким чином, істотність збільшення вартості майна підлягає з'ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об'єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об'єктом нерухомого майна, який з'явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об'єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об'єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об'єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов'язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов'язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що спірна квартира придбана сторонами на праві спільної часткової власностіта право часткової власності зареєстровано за останніми.

Позивач не надала належних і допустимих доказів того, що спірна квартира, яка належить сторонам на праві спільної часткової власності, за час шлюбу істотно збільшилася у своїй цінності внаслідок її власних трудових або грошових затрат, оскільки витрати, які понесла ОСОБА_1 у зв`язку із утриманням, ремонтом, обслуговуванням квартири не є невід'ємною частиною квартири, будь-яких переобладнань та добудов, внаслідок яких змінилася б сама квартира як об'єкт нерухомості, наприклад, була б збільшена її площа, тощо, не відбулося.

Ремонт у спірній квартирі та витрати на її утримання не є таким поліпшенням квартири, що доводить істотність збільшення її вартості в період перебування сторін у шлюбі та не є підставлю для збільшення частки у праві спільної часткової власності, а є підставою для стягнення з іншого співвласника коштів відповідно до його частки у праві спільної часткової власності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки спірна квартира належить сторонам не на праві спільної сумісної власності, а на праві спільної часткової власності правових підстав для збільшення частки власності позивача на вказану квартиру не вбачається.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що фактично придбана позивачем частка квартири є їх спільною сумісною власністю з відповідачем, відповідно придбана відповідачем частка є також їх спільною сумісною власністю так, як частки придбані у шлюбі, за спільні кошти, на момент укладання договору купівлі-продажу спірного майна вони не здійснювали домовленості про поділ майна спростовуються вищевикладеним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості частки спільного майна подружжя, а саме 1/2 частини автомобіля «KIA Cerato», д.н.з. НОМЕР_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів дійсної ринкової вартості вказаного автомобіля, що виключає можливість задоволення позову в цій частині.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Як вбачається з матеріалів справи спірний автомобіль сторони придбали під час шлюбу, що ними не заперечується.

Таким чином, автомобіль «KIA Cerato», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 був об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, оскільки придбаний за час перебування останніх у шлюбі, а презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя відповідачем ОСОБА_2 не спростована.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв'язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на спільне майно.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування вартості частки спільного майна подружжя 1/2 частини автомобіля «KIA Cerato», д.н.з. НОМЕР_1 140000 грн.

На підтвердження вартості спірного автомобіля позивач надала суду витягз відкритого ресурсу мережі Інтернет «AUTO.RIA».

Разом з тим, відповідно до вказаного витягу середня ринкова вартість колісного транспортного засобу KIA Cerato, 2011 року випуску, станом на березень 2019 року становить 271436 грн. (264616 грн. + 278256 грн.)/2).

При цьому, колегія суддів не бере до уваги посилання сторони відповідача на те, що спірний транспортний засіб мав вартість 10000 грн. за яку він і був проданий, оскільки продаж транспортного засобу за 10000 грн. не свідчить про те, що його дійсна ринкова вартість відповідає ціні продажу, оскільки сторони при укладенні договору визначають вартість предмета продажу на власний розсуд.

У той же час судом першої інстанції не враховано, що вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи.

В силу ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Представник відповідача заперечував проти вартості спірного автомобіля зазначеного позивачем, при цьому, доказів на підтвердження своїх заперечень щодо іншої дійсної ринкової вартості спірного автомобіля на час розгляду справи відповідачем суду надано не було.

А відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості частки спільного майна подружжя, а саме 1/2 частини автомобіля «KIACerato», д.н.з. НОМЕР_1 .

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «KIA Cerato» у розмірі 135718 грн.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачу у стягненні компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «KIACerato» підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового про часткове задоволення вказаних вимог.

Частина 1 ст.48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст.51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля заявила до відповідача ОСОБА_2 .

Виходячи з норм процесуального права відповідачем є особа, на яку вказує позивач як на порушника своїх прав. На відміну від позивача відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Якщо ж судом встановлено, що відповідач не є зобов`язаним за вимогою позивача, такий відповідач визнається неналежним. Установлення цієї умови є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Проте, виключно позивач, наділений правом визначати коло відповідачів, визначати предмет та підстави позову.

При цьому, позивачем не було вказано яка особа набула право власності на спірний автомобіль, оскільки вона є стороною договору, і мала б бути залучена співвідповідачем у даній цивільній справі, проте позивач не зазначила співвідповідача.

А тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, оскільки позивачем не зазначено всіх належних відповідачів за вказаною позовною вимогою

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено наявність спірного майна - мотоцикла та реєстрацію за відповідачем такого майна, що виключає можливість задоволення позовних вимог про поділ мотоцикла та відшкодування вартості частки у спільній власності на це майно.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо відмови у задоволенні вимог про поділ мотоцикла.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 3393 грн. пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 2021 року в частині відмови позивачу ОСОБА_1 у стягненні компенсації 1/2 частини вартості автомобіля скасувати та ухвалити в цій частині нове про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля «KIA Cerato», 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_3 у розмірі 135718 грн. та судові витрати у розмірі 3393 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст рішення складено 29 липня 2021 року.

Головуючий:

Судді: