Дата документу 29.07.2021 Справа № 336/1183/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2537/21 Головуючий у 1-й інстанції: Калюжна В.В.
Є.У.№ 336/1183/20 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

із апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ТОВ «Вердикт Капітал» звернулося до суду з вищевказаним позовом. Зазначало, що 10.06.2008 між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого ТОВ «Вердикт Капітал», було укладений договір про надання споживчого кредиту № 00, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 15 705,00 дол. США. зі сплатою 15,00 % річних. Кредитні зобов`язання позичальника забезпечені порукою ОСОБА_2 , про що того ж дня між банком і поручителем було укладено договір поруки №0/П від 10.06.2008, за умовами якого останній зобов`язується нести солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки, вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом.

За період користування кредитними коштами позичальником були здійснені часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте кредит і проценти за договором у повному обсязі не повернуті, у зв`язку з чим станом на 12.02.2020 утворилася заборгованість на суму 24 712,28 доларів США, що за курсом НБУ становить 603 562,84 гривень.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач відповідно до положень ст. 625 ЦК України просив суд стягнути солідарно з відповідачів три відсотки річних від суми основного боргу у розмірі 24 660,17 грн. та пеню за подвійною обліковою ставкою НБУ у розмірі 89 819,77 грн., які обраховані станом на 12.02.2020, що разом становить 114 476,94 грн. , та відшкодувати судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 08 квітня 2021 року відмовлено у задоволені позовних вимог ТОВ «Вердикт Капітал».

Судове рішення мотивовано тим, що позов пред`явлено з пропуском строку позовної давності. За умовами кредитного договору строк повернення кредиту визначено до 09.12.2015, а з відповідним позовом до суду кредитор звернувся 02.03.2020, тобто після спливу строку загальної позовної давності до основної вимоги стягнення суми боргу за кредитним договором. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно тощо). Отже, за висновками суду першої інстанції, зі спливом строку позовної давності до основної вимоги сплив і строк позовної давності за вимогами про стягнення пені за подвійною обліковою ставкою НБУ, та 3% річних, нарахованих відповідно до ст.625 ЦК України.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТОВ «Вердикт Капітал» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволені позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних відповідно до ст. 625 ЦПК України та пені. Станом на день звернення до суду першої інстанції, боржником кредитні кошти повернуті не були. Діюче законодавство не пов`язує припинення зобов`язань із наявністю судового рішення або виконавчого провадження. Оскільки боржник порушив свої зобов`язання за кредитним договором, у кредитора виникло право на застосування наслідків такого порушення. На думку відповідача, суд першої інстанції безпідставно застосував строки позовної давності.

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вказали, що проти доводів апеляційної скарги заперечують, вважають їх надуманими та не аргументованими, просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначають, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором. Вважають правильними висновки суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлено, що 10.06.2008 між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 15 705,00 доларів США, що еквівалентно 76 153,55 гривень, за курсом НБУ на день укладення Договору, зі сплатою 15,00 % річних, за умовами якого позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до Договору, але не пізніше 09.06.2015, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, відповідно до умов цього Договору та/або згідно умов відповідно угоди сторін. (а.с. 10-23).

З метою забезпечення належного виконання Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки №0/П від 10.06.2008, за умовами якого поручитель зобов`язується перед Кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань перед Кредитором, що виникли з Кредитного договору №0 від 10.06.2008, укладеного між Кредитором та Боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому; поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за Основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору; відповідальність Поручителя і Боржника є солідарною (а.с. 36-37).

Відповідно до розрахунку, станом на 12.02.2020 позичальник має заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 712,28 доларів США, що за курсом НБУ становить 603 562,84 грн., із яких: заборгованість за тілом кредиту 11 209,70 доларів США; заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного Договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) 13 280,47 доларів США,; залишок заборгованості по пені і штрафам 222,11 доларів США, що за курсом НБУ станом на 12.02.2020 року становить 5 424,73 гривень (а.с. 44 - 49).

20.04.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено Договір факторингу №05/12, відповідно до якого ТОВ «Кредекс Фінанс» набуло права вимоги за кредитним договором №0 від 10.06.2008 та Договором поруки №0/П від 10.06.2008 (а.с. 50 - 54).

Згідно з протоколом загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» за № 01/08-2018 від 01.08.2018 «Про перейменування ТОВ «Кредекс Фінанс» на ТОВ «Вердикт Капітал», Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» () змінило назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (), у зв`язку з чим Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» виступає правонаступником прав та обов`язків Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» (а.с. 61-62).

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц , зазначивши, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Установивши, що у визначені кредитним договором строки позичальник не виконав свого зобов`язання із погашення кредиту і процентів за користування кредитом, таке невиконання є триваючим правопорушенням, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з останнього на користь кредитора у відповідності до ст.625 ЦК України 3% річних на суму невиконаного грошового зобов`язання в межах трирічного строку позовної давності до пред`явлення відповідного позову.

Суд першої інстанції не встановив розмір фактичної заборгованості позичальника перед кредитором, фактично погодився з доводами позивача про те, що розмір боргу становить 24 712, 28 доларів США, у тому числі за відсотками, нарахованими до 12 лютого 2020 року.

Разом з тим, суд не звернув уваги на те, що кредитор продовжував нарахування відсотків і пені за кредитним договором після закінчення строку кредитування, який настав 09 червня 2015 року, внаслідок чого кредитором за період з 10 червня 2015 року по лютий 2020 року нараховано відсотків на суму 7 894, 35 доларів США, що за курсом НБУ становило 192 808, 45 грн.

Проте, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша та друга статті 1054 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово виснувала про те, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункт 90)).

За умовами кредитного договору сторони погодили щомісячну сплату процентів за кредитом на фактичну суму заборгованості за кредитом, наданим з урахуванням умов додаткової угоди до 09 червня 2015 року включно. Тому у межах строку кредитування позичальник мав, зокрема, повертати кредитодавцеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 10 червня 2015 року, позичальник мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги кредитодавцем повернути залишок заборгованості за кредитним договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Суд першої інстанції вважав обґрунтованим нарахування кредитором 13 332, 85 доларів США процентів за кредитом, нарахованих по 12 лютого 2020 року.

Разом з тим, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. пункти 90-91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).

З огляду на вказане необґрунтованим є висновок суду першої інстанцій щодо розміру заборгованості позичальника за кредитним договором станом на 12 лютого 2020 року, оскільки кредитор безпідставно нарахував за період з 10 червня 2015 року по 12 лютого 2020 року відсотки на суму 7 894, 35 долари США, що за курсом НБУ становить 192 808, 45 грн.

Відтак, визначений позивачем розмір заборгованості за кредитним договором становить не 24 712, 28 доларів США, як вважав суд першої інстанції, а 16 817, 93 долари США ( 24 712, 28 - 7894,35=16817, 93), що за курсом НБУ складає 410 754, 40 грн.

На підставі ст.625 ЦК України кредитор має право на отримання 3% річних за останні три роки, що передували зверненню до суду, що становить відповідно 36 967, 90 грн.

З урахуванням того, що позивач просив про стягнення 3% річних у розмірі 24660,17 грн. вказана сума в межах позовних вимог на підставі статті 625 ЦК України підлягає стягненню за рахунок позичальника.

Вимоги позивача про солідарне стягнення 3% річних з поручителя є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша та друга статті 554 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (частина перша статті 543 ЦК України). Тому з огляду на солідарний обов`язок перед кредитором позичальника (боржника за основним зобов`язанням) і поручителя кредитор має право вибору звернення з вимогою до них разом чи до будь-кого з них окремо.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК України у редакції, чинній до 19 жовтня 2016 року).

Отже, зі спливом строку, визначеного договором поруки, або зі спливом строку, визначеного законом, порука та відповідне право вимоги кредитора припиняються.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). А календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Встановлено, що відповідно до договору поруки № 0/П, укладеного 10.06.2008 між АКІБ «УКрСиббанк» та ОСОБА_2 , поручитель зобов`язується солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 0 від 10.06.2008 (а.с.36-37).

Відповідно до п. 1.3. Договору поруки поручитель бере на себе зобов`язання відповідати перед Банком в тому ж обсязі, на тих же умовах та в ті ж строки, що і Позичальник.

Згідно з п. 3.1. Договору поруки, цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором (а.с. 36).

З огляду на вказане, у договорі поруки сторони не встановили її строк у розумінні статті 251 ЦК України. Тому у цьому випадку треба застосовувати припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, що була чинною на час укладення договору поруки, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 60), від 10 квітня 2019 року у справі № 604/156/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 71), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 58), а також постанови Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у вказаній редакції, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Тому, враховуючи припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання зі спливом визначеного договором або законом строку, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Вказане не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Таких же висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 62), від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 76), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 59), а також у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15.

З позовом до суду до поручителя кредитор звернувся у березні 2020 року, з пропуском строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України, тоді як з позовом мав звернутися протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто до 09.12.2015, враховуючи, що строк виконання основного зобов`язання встановлено кредитним договором до 09.06.2015.

Отже, висновки місцевого суду про відмову у позові до поручителя з підстав пропуску строку позовної давності є помилковими, оскільки кредитор втратив право пред`явлення вимоги до поручителя на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України у зв`язку із припиненням поруки.

Не ґрунтуються на вимогах закону і вимоги кредитора про стягнення з позичальника 89 819,77 грн. пені за подвійною ставкою НБУ, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачену договором пеню за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

До вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Тому стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності, про застосування якої просить боржник.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255цього кодексу. На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 69-73, 75)).

Строк кредитування, а відповідно і період, впродовж якого позичальник мав обов`язок вносити періодичні платежі, завершився 09.06.2015. З огляду на це до 02.03.2020 року (дня звернення позивача до суду) позовна давність спливла як за вимогою про стягнення пені стосовно кожного чергового платежу, так і за вимогою про стягнення пені щодо решти платежів, строк виконання яких настав до .

Тому мотиви судових рішень судів першої й апеляційної інстанцій у частині відмови у стягненні пені слід змінити з урахуванням висновків цієї постанови.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України, то апеляційний суд вважає вказані вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а висновки суду першої інстанції з цього приводу помилковими.

Аналіз вищевикладеного дає підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, у зв`язку з чим на підставі статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову ТОВ «Вердикт Капітал» та стягнення з відповідача ОСОБА_3 3% річних, що складає 24 660,17 грн.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інтонації, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак частково задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Вердикт Капітал» в сумі 24660,17гривень, судовий збір, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, за подачу позову до суду першої інстанції складає 452,80 гривень, а за подачу апеляційної скарги в розмірі 679,20 гривень , всього 1132,00 гривень.

Керуючись ст.ст. 374,376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2021 рокуу цій справі скасувати ту ухвалити нове про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (, юридична адреса: вул.. Кудрявський Узвіз, 5-Б м.Київ) три відсотки річних відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі 24 660,17 гривень (двадцять чотири тисячі шістсот шістдесят гривень 17 копійок) та судовий збір в розмірі 1132,00 гривень (одна тисяча сто тридцять дві гривні 00 копійок).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська