Справа № 465/5119/17 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/727/21 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Савчук Г.В.,

з участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Львівської міської ради про визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона проживає за адресою АДРЕСА_1 .

У користуванні її сім`ї з кінця 1960-х років перебуває гараж, що розташований за адресою АДРЕСА_2 .

Згаданий гараж було отримано її батьком ОСОБА_3 у 1960-х роках і з того часу їхня сім`я ним користувались.

На даний час це є капітальна цегляна споруда з фундаментом. Первинно даний гараж був дерев`яний. Але 12 грудня 1968 року, виконавчим комітетом Залізничної районної ради, її батькові ОСОБА_3 було надано дозвіл на переобладнання дерев`яного гаражу, на цегляний. Після чого батько за власний кошт перебудував гараж із дерев`яного в цегляний, в тому числі залив фундамент, вимурував стіни, залив бетонне перекриття, та облаштував покрівлю.

Поряд із гаражем яким користувалась сім`я розташовані і інші гаражі які перебувають у власності чи користуванні у фізичних та юридичних осіб, що видно з відповідного викопіювання плану м. Львова.

На протязі багатьох років батьком оплачувались усі платежі за користування гаражем, в тому числі податок на землю.

Однак безпосередньо документів, що підтверджують власність на цей гараж у неї немає.

Отже, у неї виникла необхідність оформити право власності на згаданий гараж, проте жодних документів про передачу даного гаражу її батькові у сімейному архіві не збереглось.

На підставі статті 344 Цивільного кодексу України просила визнати за нею право власності на гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 18,8 кв.м.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2020 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме на гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , загальною площею 18,8 кв.м.

Рішення суду оскаржила Львівська міська рада.

В апеляційній скарзі посилається на те, що суд оскаржуваним рішенням визнав право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, земельна ділянка для будівництва якого не була виділена у встановленому законом порядку.

Посилається на те, що в матеріалах справи відсутній будь-який документ, що підтверджує право власності чи користування позивача або ОСОБА_3 на земельну ділянку, на якій розміщено самочинну будівлю.

Зазначає, що гараж є самочинним будівництвом і визнання на нього права власності суперечить змісту ст.ст. 331 та 344 ЦК України.

Стверджує, що при ухваленні рішення судом першої інстанції про визнання права власності за набувальною давністю були відсутні необхідні умови та усі складові елементи для визнання такого права, які визначені ЦК України та судовою практикою.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 правомірно, добросовісно, протягом більше десяти років продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном.

Однак з таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно з довідкою Виконавчого комітету Залізничної районної ради депутатів трудящих №208 від 12 грудня 1968 року, Виконком Залізничної райради депутатів трудящих м. Львова не заперечує в переобладнанні дерев`яного гаражу на території будинку АДРЕСА_3 , який належить гр. ОСОБА_3 на цегляний.

Відповідно до довідки про правовий статус земельної ділянки від 20 липня 2011 року Управління Держкомзему у місті Львів №40/01-14/4375, згідно земельно кадастрових даних, земельна ділянка на АДРЕСА_2 відноситься до земель м. Львова, що не надані у власність або користування (згідно списку землекористувачів та землевласників Франківського району м. Львова, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 06.02.98р. №51 «Про інвентаризацію земель м. Львова»).

За категорією земель дана земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови.

ОСОБА_3 користувався гаражем № НОМЕР_1 , що знаходиться на земельній ділянці, яка не надана у власність або користування, за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 18,8 кв.м.

В матеріалах справи міститься технічний паспорт від 20 січня 1993 року, який свідчить про те, що ОСОБА_3 одноособово користувався гаражем № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , загальною площею 18,8 кв.м.

Відповідно до акту ЛКП «Вулецьке» №827/вих. від 14 вересня 2017 року, затвердженого директором ЛКП «Вулецьке», підписаного майстрами по експлуатації та користувачами суміжних гаражів, гр. ОСОБА_3 користувався гаражем до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , на даний час гаражем користується дочка ОСОБА_1 .

Згідно з статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно зі статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та на відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном».

Тобто, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що у майна є власник, на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

В матеріалах справи відсутні відомості про власників спірного майна, яким добросовісно заволоділа позивачка, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин ст.344 ЦК України.

Крім цього, як батько позивачки, ОСОБА_3 користувався гаражем № НОМЕР_1 , що знаходиться на земельній ділянці, яка не надана у власність або користування, за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 18,8 кв.м.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Тобто право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане виключно за особою, яка є власником чи користувачем земельної ділянки, на час винесення рішення суду.

Отже спірна будівля є самочинним будівництвом і визнання на неї права власності суперечить змісту ст.ст. 331 та 344 ЦК України.

За таких обставин, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням районним судом норм матеріального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

У зв`язку з задоволенням апеляційної скарги та ухваленням нового рішення у справі згідно з правилами ст. 141 ЦПК України апеляційний суд змінює розподіл судових витрат, а відтак слід стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради 960 гривень судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Львівської міської ради задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради 960 гривень судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29 липня 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.