Справа № 309/1160/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 березня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., МАЦУНИЧА М.В.

за участю секретаря ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 309/1160/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на рішення Хустського районного суду від 3 листопада 2020 року, повний текст якого складено 13 листопада 2020 року, головуючий суддя Сідей Я.Я., -

встановив:

20.05.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ТОВ «Автокредит Плюс» мотивуючи таким.

26.02.2019 сторони уклали публічний договір фінансового лізингу № АРС6896, предметом якого є лізинг автомобіля марки «SUBARU LEGASY», 2007 року випуску, який позивач мав намір придбати.

До моменту укладення договору позивач 22.02.2019 прибув на майданчик відповідача по вул. С. Бандери, 25 «в» в м. Києві, де на підставі інформації, наданої представником відповідача, обрав указаний вище автомобіль вартістю 190000,00 грн, а представник відповідача проінформував позивача про правила укладання публічного договору, за якими умови договору розміщені на веб-сайті www.planetavto.com.ua, до яких треба приєднатись не підписуючи.

При цьому, позивачу було роз`яснено необхідність сплатити первинний внесок у сумі 45900,00 грн, в подальшому сплачувати по 5100,00 грн щомісячно протягом п`яти років, а також про можливість розірвати договір, якщо у позивача виникнуть фінансові труднощі, з поверненням автомобіля в технічно справному стані. Позивач погодився на такі умови і сплатив 45900,00 грн того ж дня на відкритий для цього рахунок в АТ «Таскомбанк».

26.02.2019 для отримання автомобіля позивач прибув до офісу відповідача, де підписав Заяву про приєднання до публічного договору від 26.02.2019 № АРС6896 і додаток № 2 з графіком щомісячних платежів. Додатком № 1 до договору є специфікація на автомобіль марки «SUBARU LEGASY», 2007 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 , вартістю 190000,00 грн. Цього ж дня позивач отримав автомобіль. Технічний стан автомобіля не перевірявся, він був оглянутий лише ззовні.

Позивач щомісячно з березня 2019 року по січень 2020 року сплачував лізингові платежі. За час користування автомобілем він неодноразово виходив з ладу, вимагав ремонту, внаслідок чого з`ясувалося, що автомобіль був пошкоджений раніше в різних дорожньо-транспортних пригодах. Тому відновивши автомобіль повністю позивач вирішив його повернути лізингодавцю та зрештою, після неодноразових відмов позивач домігся прийняття 04.03.2020 автомобіля лізингодавцем.

В акті про прийняття автомобіля відповідач зазначив про наявність у позивача заборгованості в сумі 4740,00 грн при тому, що щомісячні платежі позивача перевищували вимоги лізингодавця, а сума у 45900,00 грн взагалі ніде не була врахована і за поясненням представника лізингодавця не підлягає поверненню.

Позивач не є ані юристом, ані економістом і йому важно було зрозуміти умови договору, який, до того ж, не був у повному обсязі наданий у письмовій формі.

Договір укладено з порушенням принципів добросовісності та справедливості, із застосуванням нечесної підприємницької практики, він містить несправедливі умови, позивача було введено в оману щодо правової природи, прав, обов`язків сторін правочину, щодо властивостей та якості речі, правових наслідків правочину (ст. 3 ЦК України, ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Зокрема, несправедливою є умова договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору, а нечесною підприємницькою практикою (такою, що вводить в оману) є пропонування продукції споживачу за умов, коли не надається або надається в нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (ст. 18 ч. 3 п. 4, ст. 19 ч. 1 п. 2, ч. 2 указаного Закону).

Оформлені відповідачем договірні документи в копіях із застосуванням факсиміле підписів та ксерокопії відбитку печатки сторони лізингодавця унеможливлювали б у майбутньому реєстрацію транспортного засобу за позивачем, оскільки відсутні оригінали правовстановлюючих документів.

Всупереч вимогам ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 799, 806 ЦК України, договір фінансового лізингу, укладений із фізичною особою, предметом якого є транспортний засіб, не був посвідчений нотаріально, тому правочин у силу вимог ст. 220 ЦК України є нікчемним.

Посилаючись на ці обставини, позивач ОСОБА_1 просив визнати недійсним публічний договір надання фінансового лізингу від 26.02.2019 № АРС6896, укладений ним із ТОВ «Автокредит Плюс», стягнути на його користь із ТОВ «Автокредит Плюс» сплачені 45900,00 грн, інфляційні втрати в сумі 1475,00 грн, разом - 47375,00 грн та покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Хустського районного суду від 03.11.2020 позов задоволено частково, стягнуто з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 45900,00 грн, в задоволенні решти вимог позову відмовлено, а також стягнуто з відповідача на користь позивача 840,80 грн у рахунок компенсації сплаченого судового збору.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції встановив нікчемність правочину, умови якого порушують принципи добросовісності і справедливості, та виходив із того, що за наслідками встановлення нікчемності правочину його сторони зобов`язані повернути одна одній все отримане за ним. Автомобіль був повернений відповідачу, з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачені 45900,00 грн, підстави для стягнення на користь позивача інфляційних втрат не доведені.

Відповідач ТОВ «Автокредит Плюс» оскаржив рішення суду в частині визначення належної до стягнення суми, просить в цій частині рішення суду змінити та зменшити суму стягнення до 8267,45 грн. В іншій частині рішення суду не оскаржується. Доводи скарги зводяться до таких.

Відповідач не заперечує проти рішення суду в частині встановлення факту нікчемності правочину, однак, не погоджується з визначеною до стягнення сумою.

Так, суд не врахував, що складовою лізингового платежу є плата за користування предметом лізингу. Внесення лізингоотримувачем такої плати відповідає вимогам закону (зокрема, ст.ст. 759, 762 ЦК України). Беручи до уваги правила, встановлені ст. 216 ч.ч. 1, 2 ЦК України, якщо у зв`язку з вчиненням недійсного правочину другій стороні завдано збитків, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Такі наслідки недійсності правочину суд застосовує відповідно до ст. 13 ЦК України.

З довідки про розрахунок собівартості послуги за користування автомобілем марки «SUBARU LEGASY», д/н НОМЕР_2 , за період з 01.03.2019 по 11.03.2020 позивач мав сплатити відповідачу 37632,55 грн за користування предметом лізингу, що повністю відповідає сумі відсотків за користування предметом лізингу, зазначеній у додатку № 2 до договору лізингу. Тобто, сторони погодили плату за користування предметом лізингу.

Відтак, кошти, що були сплачені позивачем за час користування автомобілем, не підлягають стягненню з лізингодавця, тому застосовуючи наслідки недійсності нікчемного правочину суду належало стягнути на користь позивача суму за вирахуванням вказаної вище плати за користування предметом лізингу (45900,00 грн - 37632,55 грн = 8267,45 грн).

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постанові від 03.10.2018 у справі № 288/383/15-ц, за змістом якої, зокрема, правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу за своєю правовою природою є кондикційними і оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Отже, грошові кошти, які були сплачені лізингоодержувачем за користування предметом лізингу, не можуть бути стягнені з лізингодавця при застосуванні положень ст. 216 ЦК України щодо наслідків недійсності правочину.

Позивач ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції не оскаржує, відзиву на апеляцію відповідача не подавав.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не робить висновків щодо судового рішення в неоскарженій частині по суті і бере до уваги відповідні пов`язані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду апеляції (ст. 367 ч. 1 ЦПК України).

Встановлено, що 26.02.2019 ОСОБА_1 (лізингоодержувач) шляхом підписання Заяви про приєднання до публічного договору № АРС6896 (а.с. 31) уклав із ТОВ «Автокредит Плюс» (лізингодавцем) договір фінансового лізингу, умови якого розміщені на офіційному веб-сайті компанії www.planetavto.com.ua (а.с. 16-30). За умовами договору, зокрема:

згідно умов, указаних в Заяві:

ст. 14 пп. 14.1.1.: предмет лізингу - автомобіль згідно Специфікації (додаток № 1) марки «SUBARU LEGASY», 2007 року випуску, двигун 1994 куб. см, бензин, КПП, колір чорний, № кузова НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 , вартість 190000,00 грн (а.с. 32);

ст. 14 пп. 14.1.2.: строк лізингу - 60 місяців з моменту підписання договору (додаток № 2 - графік лізингових платежів) (а.с 33);

згідно умов, розміщених на веб-сайті компанії:

п. 2.1. - лізингодавець на умовах фінансового лізингу передає у платне володіння та користування предмет лізингу …, а лізингоодержувач зобов`язується прийняти предмет лізингу та сплачувати щомісячні платежі та платежі по відшкодуванню витрат лізингодавця, пов`язаних з виконанням договору …; по закінченню строку лізингу до лізингоодержувача переходить право власності на предмет лізингу згідно умов цього договору;

п. 3.1. - лізингодавець реєструє предмет лізингу за своє ім`я;

лізингові платежі:

згідно з п. 4.2. умов, розміщених на веб-сайті компанії - включають:

платежі по відшкодуванню (компенсації) частини вартості предмета лізингу;

комісію лізингодавцю за надання предмета лізингу;

відсотки за користування предметом лізингу;

комісію за проведення щомісячного моніторингу предмета лізингу;

платежі по відшкодуванню адміністративних штрафів, пов`язаних з порушеннями лізингоодержувача;

платежі по відшкодуванню інших витрат лізингодавця, пов`язаних з виконанням договору (в т.ч., не зазначені в договорі, але що можуть виникнути у лізингодавця при виконанні договору);

щомісячний платіж:

згідно з п. 1.1. умов, розміщених на веб-сайті компанії:

означає лізинговий платіж, а саме, суму коштів у розмірі визначеному статтею 14.3. Заяви про приєднання до договору, яку лізингоодержувач сплачує лізингодавцю щомісяця з метою погашення заборгованості;

згідно зі ст. 14 пп. 14.1.3. Заяви:

сплачується щомісячно згідно графіку та включає в себе:

платіж по відшкодуванню частини вартості предмета лізингу у розмірі згідно додатку № 2 (графік лізингових платежів), якщо інше не зазначено в публічному договорі;

відсотки за користування предметом лізингу у розмірі згідно додатку № 2 (графік лізингових платежів), якщо інше не зазначено в публічному договорі;

комісію за проведення щомісячного моніторингу предмета лізингу у розмірі згідно додатку № 2 (графік лізингових платежів); у випадку дострокового погашення зобов`язань за договором лізингоодержувач сплачує комісію … за період фактичного строку лізингу;

згідно зі ст. 14 п. 14.3. Заяви:

щомісяця в період сплати лізингоодержувач сплачує щомісячний платіж в розмірі 5140,00 грн та відшкодовує лізингодавцю всі його витрати, пов`язані з виконанням договору, та які виникли у лізингодавця протягом місяця, який передує поточному місяцю;

згідно зі ст. 14 пп. 14.1.6. Заяви інші платежі:

одноразова комісія лізингодавцю за надання предмета лізингу, передбачена ст. 4.2. договору, в сумі 8700,00 грн;

винагороди за проведення моніторингу, передбачені ст.ст. 6.2.21., 13.8. договору;

авансовий лізинговий платіж:

згідно з п. 4.3. умов, розміщених на веб-сайті компанії:

включає в себе платіж по відшкодуванню лізингодавцю витрат вартості встановлення пристрою GPS, витрат лізингодавця по оплаті пенсійного збору, витрат при реєстрації предмета лізингу; лізингоодержувач зобов`язаний сплатити авансовий лізинговий платіж протягом трьох банківських днів з моменту надання рахунку лізингодавцем;

згідно пп. 14.1.7. умов, указаних в Заяві:

після прийняття лізингодавцем позитивного рішення про надання фінансового лізингу лізингоодержувач вносить аванс у розмірі 45900,00 грн на транзитний рахунок, указаний в пп. 14.1.5. договору (транзитний рахунок, відкритий в АТ «ТасКомбанк»);

згідно умов, розміщених на веб-сайті компанії:

лізингоодержувач зобов`язаний:

сплатити лізингодавцю платежі по відшкодуванню вартості предмета лізингу, комісії та інші платежі відповідно до графіку та статті 14.1.3., 14.1.4., 14.1.6., 14.23. Заяви про приєднання до договору (п.п. 6.2.1.-6.2.3.);

відшкодувати лізингодавцю витрати в розмірі вартості пристрою GPS, яким облаштований предмет лізингу, в порядку, визначеному п. 4.3. цього договору (п. 6.2.19.).

Графік платежів за договором фінансового лізингу від 26.02.2019 № АРС6896 (а.с. 33) передбачав сплату 26.02.2019 суми 44150,00 грн, з яких 35450,00 грн - відшкодування вартості предмета лізингу і 8700,00 грн - комісія лізингової компанії. Сплата щомісячних платежів у сумі 5140,00 грн, які у відповідній щомісячній пропорції з урахуванням динаміки платежів складалися з платежів на відшкодування частини вартості предмета лізингу, на сплату відсотків за користування предметом лізингу та на сплату комісій лізингової компанії, передбачалася кожного 25-го числа місяця починаючи з 25.03.2019.

26.02.2019 ОСОБА_1 прийняв від ТОВ «Автокредит Плюс» указаний вище автомобіль, обладнаний датчиком GPS, згідно зі Специфікацією, яка одночасно є Актом приймання-передачі (а.с. 32).

Банківською випискою за транзитним рахунком АТ «ТасКомбанк» № НОМЕР_3 за період з 22.02.2019 по 06.03.2020, а також платіжним дорученням від 22.02.2019 № 607210898 зафіксовано, що 22.02.2019 ОСОБА_1 сплатив авансовий платіж за договором фінансового лізингу № АРС6896 у сумі 45900,00 грн, а загалом за цей період вніс до банківської установи на погашення заборгованості за договором фінікового лізингу 105600,00 грн, останній за часом платіж був здійснений позивачем 27.01.2020 (а.с. 35-40).

04.03.2020 ОСОБА_1 повернув ТОВ «Автокредит Плюс» автомобіль марки «SUBARU LEGASY», д/н НОМЕР_2 , vin - НОМЕР_1 , що зафіксовано Актом приймання-передачі предмета лізингу на підставі події «Дефолт» № 90983 (а.с. 34). В акті зафіксована прострочена заборгованість за договором лізингу станом на 04.03.2020 в розмірі 4740,00 грн і сума до повного погашення 140585,00 грн.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів, інших правочинів та інших юридичних фактів (ст. 11 ч. 1, ч. 2 п.п. 1, 4 ЦК України) (тут і далі норми матеріального права в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

За сукупністю норм ст. 203 ч.ч. 1, 4, ст. 209 ч. 1, ст. 215 ч.ч. 1, 2, ст. 220 ч. 1, ст. 628 ч. 2, ст. 798 ч. 1, ст. 799 ч.ч. 1, 2, ст. 806 ЦК України, ст. 1, ст. 2 ч. 1, ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» (Закон № 723/97-ВР), договір фінансового лізингу транспортного засобу, укладений із фізичною особою, є змішаним договором і містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу; такий договір підлягає нотаріальному посвідченню; недотримання обов`язкової нотаріальної форми договору тягне його нікчемність; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Оскільки нотаріальна форма договору фінансового лізингу від 26.02.2019 № АРС6896 не була дотримана, він є нікчемним, що встановлено судом першої інстанції та визнається сторонами.

Держава захищає права споживачів (ст. 42 Конституції України, ст. 4 ч. 1 п. 1, ст. Закону України «Про захист прав споживачів».

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства; публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо); договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ст. 628 ч. 1, ст. 633 ч. 1, ст. 634 ч. 1 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ч. 1 ЦК України).

Дотримання належної форми і порядку укладання договору є обов`язком саме сторони, яка запропонувала укласти договір невизначеному колу осіб, розробила його умови (ст.ст. 633, 634, ст. 641 ч. 1 ЦК України).

За приписами ст. 216 ЦК України:

недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1);

якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (ч. 2);

правові наслідки, передбачені частинами 1 та 2 цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (ч. 3);

правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін (ч. 4);

вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою; суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (ч. 5).

Як випливає з правової позиції позивача та відповідає обставинам справи, ОСОБА_1 пред`явив вимогу про стягнення на його користь із ТОВ «Автокредит Плюс» саме сплаченого авансового платежу. Тобто, вимога була пред`явлена про стягнення одного платежу, лише тих коштів, що були сплачені за встановлення на автомобіль, який залишився у власності та в розпорядженні відповідача, пристрою GPS, витрат лізингодавця, пов`язаних із реєстрацією на своє ім`я предмета лізингу, а також разової комісії за надання предмета лізингу та частини вартості предмета лізингу.

Позивач не пред`являв вимог про стягнення лізингових відсотків та щомісячних комісій (лізингових платежів), сплачених ним на користь лізингодавця за час користування предметом лізингу, які за цей час нараховувалися лізингодавцем відповідно до умов договору та положень ст.ст. 759, 762, 806 ЦК України, ст. 16 Закону № 723/97-ВР.

Отже, ОСОБА_1 не вимагав повернення йому сплаченого саме за користування отриманим від відповідача автомобілем за час такого користування. Беручи до уваги особливості спірних правовідносин, нікчемність договору, встановлені законом правила двосторонньої реституції та повернення відповідачу автомобіля, такі дії позивача відповідають вимогам справедливості, добросовісності, розумності, недопустимості зловживання цивільними правами та заподіяння шкоди іншому учаснику цивільних відносин (ст. 3 ч. п. 6, ст. 11 ч. 1, ч. 2 п.п. 1, 4, ст. 13 ч.ч. 1, 2, 3, ст. 509 ЦК України).

Те, що вимога про повернення сплаченого за користування отриманим від відповідача автомобілем за час такого користування позивачем не пред`являлася вже саме по собі є достатньою підставою для відмови в задоволенні апеляційної скарги, яка ґрунтується на безпідставних твердженнях і розрахунках відповідача саме щодо плати за користування предметом лізингу.

Поза тим, колегія суддів вважає за необхідне зауважити таке.

Зважаючи на обов`язок саме лізингодавця ТОВ «Автокредит Плюс» забезпечити дотримання належної форми і порядку укладання договору, що не був ним виконаний, для покладення на лізингоодержувача ОСОБА_1 як на винну в розумінні ст. 216 ч. 2 ЦК України особу обов`язку відшкодовувати лізингодавцю збитки, що могли виникнути або виникли внаслідок нікчемності договору фінансового лізингу автомобіля, правових підстав немає.

Нікчемність договору стосується всіх його положень, тому нікчемними є й умови договору щодо плати за користування предметом лізингу. Позиція відповідача про те, що сторони належно погодили плату за користування предметом лізингу і така плата повинна слугувати підставою для розрахунків та повинна враховуватися в них суперечить факту нікчемності правочину та по суті є неправомірною спробою надати йому легітимності в певній частині.

Окрім цього, як встановлено під час апеляційного розгляду справи, вимога позивача про стягнення авансового платежу в сумі 45900,00 грн не співвідноситься зі щомісячними лізинговими платежами за користування предметом лізингу, в тому числі, з розрахованою відповідачем на підставі довідки про розрахунок собівартості послуги за користування автомобілем (а.с. 65) за період з 01.03.2019 по 11.03.2020 сумою лізингових платежів у 37632,55 грн. Зрештою, вказана довідка теж підтверджує, що лізингові платежі нараховувалися починаючи з березня 2019 року і не включають в себе сплачений позивачем авансовий платіж.

Посилання відповідача на правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 03.10.2018 у справі № 288/383/15-ц не можуть бути взяті до уваги в справі, що розглядається, позаяк обставини в ній істотно відмінні від тих, за яких свої висновки робив суд касаційної інстанції.

Як убачається зі змісту постанови, лізингодавець пред`явив до лізингоодержувача позов про стягнення заборгованості за договором лізингу та збитків, а лізингоодержувач пред`явив до лізингодавця зустрічний позов про визнання договору недійсним та стягнення коштів. Лізингоодержувач просив визнати недійсним договір фінансового лізингу транспортного засобу та стягнути на його користь сплачені авансовий платіж, адміністративний платіж, платіж із відшкодування частини вартості об`єкта лізингу, проценти та комісії, а також відшкодувати з відповідача моральну шкоду.

За обставинами справи лізингоодержувач порушив свої зобов`язання за договором, припинив сплачувати лізингові платежі, внаслідок чого лізингодавець припинив договір, за його вимогою нотаріусом був вчинений виконавчий напис про повернення об`єкта лізингу (автомобіля), відкрито виконавче провадження, однак, автомобіль залишається у володінні лізингоодержувача і місцезнаходження майна невідоме.

Саме за таких обставин Верховний Суд констатував, що попри те, що саме по собі застосування реституції внаслідок недійсності чи нікчемності правочину випливає із закону, правовідносини, що виникли з нікчемного договору фінансового лізингу, мають певні особливості, які пов`язуються з тим, що з моменту їх виникнення транспортний засіб, що належить лізингодавцю, перебуває в користуванні лізингоодержувача. За правилами двосторонньої реституції сторони зобов`язані повернути одна одній все, одержане на виконання нікчемного правочину (відповідно, об`єкт лізингу та сплачені за договором платежі).

Верховний Суд вказав також на те, що правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу, на підставі якого мало місце фактичне користування лізингоодержувачем транспортним засобом, за своїм змістом є кондикційними, тобто, такими, в яких відбувається приріст майна набувача без достатніх правових підстав і виникає обов`язок такого набувача повернути потерпілому це майно або відшкодувати його вартість, при цьому, вина в кондикційних зобов`язаннях не має значення (ст. 1212 ч. 1 ЦК України).

Тому оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі ст. 1212 ч. 1 ЦК України.

Таких висновків Верховний Суд дійшов посилаючись, крім іншого, на правову позицію, що її висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц. Своєю чергою, в цій справі йшлося про вимогу власника земельної ділянки до особи, яка будучи власником нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, користувалася ділянкою без правовстановлюючих документів, не сплачувала за користування та відмовилася відшкодувати власнику збитки, про стягнення відповідних збитків.

Велика Палата Верховного Суду в постанові зазначила, зокрема, що:

предметом регулювання гласи 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отримання чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права;

кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала;

у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України;

до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними;

фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України:

особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1);

положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2);

положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч. 3).

Відтак, положення ст. 1212 ЦК України за загальним правилом можуть застосовуватися субсидіарно, якщо відповідні правовідносини не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права і питання відновлення порушеного майнового права не може бути вирішене шляхом пред`явлення позову з підстав, що виникли із закону, договору, делікту тощо.

У справі, що розглядається, між сторонами існували договірні відносини і спір виник саме з таких, позивач повернув відповідачу предмет лізингу, сплатив кошти за користування ним і наразі не ставив питання про стягнення їх із відповідача.

Насамкінець, особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів і на свій розсуд розпоряджається цивільними та процесуальними правами, реалізує право на судовий захист (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19 ЦПК України). Тож маючи на меті захист, поновлення свого порушеного права особа повинна вчинити відповідні дії, спрямовані на такий захист, зокрема, за наявності для того підстав пред`явити позов.

ТОВ «Автокредит Плюс» не пред`являло встановленим порядком до ОСОБА_1 вимогу (в тому числі, позов) про повернення (стягнення) коштів із підстав, передбачених частиною 1 статті 1212 ЦК України, тоді як саме в разі пред`явлення, обґрунтування, доведення та задоволення такої вимоги у особи, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, може виникнути обов`язок повернути (сплатити) відповідні кошти потерпілому.

Виходячи з наведеного, передбачених законом, обґрунтованих і доведених підстав для зменшення присудженої на користь позивача суми відповідно до доводів і вимог апеляційної скарги немає, тому на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію, яка правильності по суті та законності рішення суду першої інстанції не спростовує, слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 367 ч. 1, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» залишити без задоволення, а рішення Хустського районного суду від 3 листопада 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 23 березня 2021 року.

Судді