ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2614/21 Справа № 212/8131/20 Суддя у 1-й інстанції - Дехта Р. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання-Кислиця І.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Меланчука Ігоря Віталійовича, відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року, ухваленого суддею Дехтою Р.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 14 грудня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі ПАТ «КЗРК») про відшкодування моральної шкоди, завданої нещасним випадком.

В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем та, працюючи на шахті Першотравнева 27 січня 1995 року, близько 11 години 00 хвилин з нею стався нещасний випадок на виробництві, а саме: позивач підсковзнулася та впала, отримавши при цьому тілесні ушкодження у вигляді:»перелом внутрішньої кісточки правої гомілки, компресійний перелом УІІ, УІІІ, ІХ хребців».

Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, вона втратила своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач відчуває постійні фізичні страждання, наслідком якого є порушення нормальних життєвих зв`язків, позбавлення можливості реалізовувати свої звички та бажання, виникнення складнощів у зв`язку з загальною слабкістю, втомою, постійному відчутті психологічного дискомфорту, порушення душевної рівноваги вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості.

Розмір моральної шкоди позивач оцінила в 377 840,00 гривень, яку просила стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої нещасним випадком на виробництві, задоволені частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100000 гривень (сто тисяч гривень) 00 копійок.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави України судовий збір в 1000 гривень 00 копійок.

Представник позивача, адвокат Меланчук І.В., не погоджуючись з ухваленим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне врахування висновків Верховного Суду, викладених в аналогічних справах та положення Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року, ставить питання про зміну судового рішення в частині повного задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 в розмірі 377 840 грн.

При цьому, скаржник зазначає, що судом першої інстанції при визначені розміру відшкодування моральної шкоди не в достатній мірі було враховано, що позивач внаслідок трудового каліцтва відчувала сильний фізичний біль, після нещасного випадку останній було встановлено 80% втрати професійної працездатності та встановлено друга група інвалідності в період 1995-1997 роки, в період з 1997-1999 роки ступінь втрати професійної працездатності становив 60% з встановленням 3-ї групи інвалідності, в подальшому позивачу безстроково визначено 40% втрати професійної працездатності та встановлена третя група інвалідності. Представник позивача вказує, що через нещасний випадок позивач отримала травми, які призвели до необхідності тривалого медичного лікування, неодноразового, щорічного проходження оглядів експертних комісій в період з 1995 року по 2009 рік, що призвело до істотної зміни звичайного способу життя, суттєвого зниження життєвої активності, стало причиною нераціональної втрати життєвого часу та енергії, супроводжувалось больовими відчуттями та дискомфортом.

Зазначені обставини переконливо доводять, що життя позивача переповнене біллю та страждань, вона потребує систематичного лікування, постійно відчуває наслідки травмування, які призвели до суттєвого обмеження можливостей організму, порушення його функцій, що як наслідок призвело до втрати позивачем охоронюваного блага - здоров`я, істотно знизило якість його життя, призвело до втрати блага повноцінно працювати, повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, забезпечувати сім`ю, радіти життю, а також істотно знизило активність життя останньої.

Скаржник вказує, що, оцінюючи у сукупності зазначені обставини, визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди є належним чином обґрунтованим, справедливим та розумним, визначений з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати та ступеня втрати професійної працездатності, що свідчить про її домірність завданій моральній шкоді.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком», посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального і процесуального права, ставить питання про його скасування з ухваленням нового рішення, яким у повному обсязі відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог.

При цьому скаржник зазначає, що ПАТ «Кривбасзалізрудком» не є правонаступником шахти «Першотравнева» на якій працювала відповідач і отримала трудове каліцтво. Вказує, що правонаступником частини ВО «Кривбасруда», до якого входила ш.»Першотравнева» було Криворізьке державне гірничорудне управління гідрозахисту (Управління «Кривбасгідрозахист», яке продовжило виплачувати позивачу відшкодування шкоди після виходу зі складу ВО шахти «Першотравнева-Дренажна», створеної на базі шахти «Першотравнева». Зазначає, що нещодавно відповідачу стало відомо, що з 2006 року вказана шахта належить ПрАТ «ПІВНГЗК».

Відповідач наголошує на тому, що оскільки майно, а розом з ним права й обов`язки частини ВО «Кривбасруда», саме Петротравневе рудоуправління, де працювала позивач було передано на баланс державного підприємства управління «Кривбасгідрозахист», тому правові підстави для покладення обов`язку на ПАТ «Кривбасзалізрудком» з відшкодування моральної шкоди за період роботи позивача на шахті «Першотравнева» відсутні.

На думку скаржника, визначений судом до стягнення розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а також сталої судової практики, яка склалася по аналогічним справам та вважає його надто завищеним.

Також відповідач, посилаючись на положення Закону України від 16 січня 2020 року №466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», зазначив, що стягнута судом моральна шкода на користь позивача в розмірі 100000 грн. стягнута без утримання податку з доходу фізичних осіб, що суперечить нормам Податкового кодексу України.

В заяві представника позивача ОСОБА_2 від 11.03.2021 року, останній просить апеляційний розгляд, призначений на 24.04.2021 року провести за його і позивача відсутності, наполягає на задоволенні своєї апеляційної скарги та заперечує проти задоволення апеляційної скарги відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку представника відповідачаСавченка А.П., який підтримав доводи і вомоги апеляційної скарги ПАТ «Кривбасзалізрудком», просив їх задовольнити з викладених у скарзі підстав та заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони позивача,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, тоді, як апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач працювала у відповідача на ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є на даний час ПАТ «Кривбасзалізрудком».

Суд встановив, що 27 січня 1995 року о 11 годинні з позивачем ОСОБА_1 стався нещасний випадок на виробництві, за яким позивач впала на породу складу, внаслідок чого отримала травму ноги.

Відповідно до виписки із Акту ЛТЕК від 14.06.1995 року, позивачу ОСОБА_1 , первинно встановлено 80% відсотків втрати професійної працездатності, за трудовим каліцтвом та в подальшому відповідно до виписки та Акту огляду МСЕК, позивачу встановлено 40 відсотків втрати професійної працездатності, безстроково, третю групу інвалідності.

В судовому засіданні судом встановлено, що причиною нещасного випадку є те, в тому числі, що сходи штабелеукладника були мокрі, що підтверджується пунктом №11 Акта про нещасний випадок на виробництв №8 від 30 січня 1995 року.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , керувався нормами ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, постанови Кабінету Міністрів України від 23.06.1993р. №472 з наступними змінами та доповненнями «Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, ст.12 Закону України "Про охорону праці", й виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 працювала на підприємстві правонаступником, якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком» та з нею стався нещасний випадок на виробництві, пов`язаний із виконанням трудових обов`язків, тому їй має бути відшкодована моральна шкода.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, та не погоджується із доводами відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову та їх наявності про відмову позивачу у задоволенні її позовних вимог у зв`язку з подачею позову до неналежного відповідача, а також із завищеним розміром відшкодування моральної шкоди, з огляду на таке.

Суд встановив, що правовідносини з приводу відшкодування шкоди між сторонами виникли з часу встановлення втрати професійної працездатності, тобто з 14 червня 1995 року коли позивачу первинно було визначено ступінь втрати професійної працездатності.

Згідно п.5 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Зазначене передбачалося як п.38 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. №472, які діяли до 11.07.2001 року, так і п.1 ч.1 ст 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції від 15 березня 2015 року, яким на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» №77-VIII від 28 грудня 2014 року внесено зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» й викладено його в новій редакції, яка й діє станом на теперішній час.

Порядок та умови відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові внаслідок небезпечних або шкідливих умови праці були визначені нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме: ст.12 Закону України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. №472.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку що порядок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок втрати професійної працездатності, в даному випадку повинен вирішуватись не на підставі норм КЗпП України та ст.ст.23, 1167 ЦК України, а у відповідності до положень Закону України «Про охорону праці» та Правил що діяли на час встановлення ОСОБА_1 втрати працездатності.

Так, статтею 12 Закону України «Про охорону праці» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, на власника підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган передбачалося й Правилами.

Згідно п.11 Правил в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

При цьому, ст.440-1 ЦК УРСР в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

При цьому, до вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до статті 83 ЦК України УРСР 1963 року не застосовуються (п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди).

При ухваленні рішення суд першої інстанції керувався нормами закону, наведеними вище, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин (14.06.1995 року), тому доводи відповідача про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи відповідача, що ПАТ Кривбасзалізрудком не є правонаступником шахти «Першотравнева», на якій працювала позивач та отримала трудове каліцтво 27.01.1995 року з огляду на наступне.

У частині першій статті 37 ЦК України, в редакції 1963 року, передбачено, що юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання).

Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про підприємства в Україні» від 27 березня 1991 року, що був чинним на час перейменування виробничого об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда», підприємство може бути створено в результаті виділення зі складу діючого підприємства, організації одного або кількох структурних підрозділів, а також на базі структурної одиниці діючих об`єднань за рішенням їх трудових колективів, якщо на це є згода власника чи уповноваженого ним органу.

Створення підприємств шляхом виділення здійснюється зі збереженням за новими підприємствами взаємних зобов`язань та укладених договорів з іншими підприємствами.

Згідно із частинами першою та шостою статті 34 Закону України «Про підприємства в Україні», ліквідація і реорганізація (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) підприємства провадяться з дотриманням вимог антимонопольного законодавства за рішенням власника, а у випадках, передбачених цим Законом, за рішенням власника та за участю трудового колективу або органу, уповноваженого створювати такі підприємства, чи за рішенням суду або арбітражного суду.

При виділенні з підприємства одного або кількох нових підприємств до кожного з них переходять за роздільним актом (балансом) у відповідних частинах майнові права і обов`язки реорганізованого підприємства.

У пунктах 2.1 та 4.1 Положення про порядок поділу підприємств і об`єднань та відокремлення від них структурних підрозділів і одиниць, затвердженого наказом Міністерства економіки України, Міністерства статистики України, Антимонопольного комітету України від 20 квітня 1994 року № 43/79/5, було закріплено, що відокремлення - це виділення зі складу підприємства (об`єднання) структурного підрозділу (одиниці) і створення на його базі самостійного підприємства або вихід підприємства із складу об`єднань, зазначених у підпункті «б» пункту 3.1 цього Положення. Об`єктами відокремлення є структурні підрозділи та структурні одиниці відповідно до пункту 2.1 цього Положення, а також підприємства, що входять до складу об`єднань.

Розподільчий баланс є документом, у якому, зокрема, визначено обсяг майнових прав та обов`язків, які перейшли до створеної шляхом виділу (виділення, відокремлення) юридичної особи.

Аналогічний правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц.

На підставі викладеного, вбачається, що трудове каліцтво виникло у позивача саме під час його перебування у трудових відносинах з виробничим об`єднанням по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда», на якого законодавством було покладено обов`язок із забезпечення безпечних та нешкідливих умов праці. Виробниче об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» було перейменовно на державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат», перетворене на дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» ДАК «Укррудпром» та у подальшому перетворене у відкрите акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат».

Так, судами різних інстанцій неодноразово було встановлено, що з 1975 року до складу виробничого об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» входило 11 рудоуправлінь на правах структурних одиниць, у тому числі рудоуправління Першотравневе.

Відповідно до наказу виробничого об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» від 20 вересня 1989 року № 349 зі змінами від 01 листопада 1989 року №423 з 01 жовтня 1989 року було ліквідовано наступні структірні підрозділи: рудоуправління Першотравневе, рудоуправління ім.Леніна, рудоуправління імені Комінтерна, рудоуправління імені К. Лібкнехта, контору промзв`язку. Створено у складі об`єднання наступні підрозділи шахт: «Першотравнева-1», «Першотравнева-2», імені Леніна, імені Орджонікідзе, «Гвардійська», «Октябрська», «Родіна», «Саксагань», «Гігант», імені Валявко, управління соціальних підрозділів. Було створено, зокрема, шахту «Першотравнева-1» у складі ВО «Кривбасруда».

Згідно з наказом виробничого об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» від 26 грудня 1994 року №169 з 01 січня 1995 року шахти «Першотравнева-1» та «Перштравнева-2» було ліквідовано та створено в складі виробничого об`єднання «Кривбасруда» як структурну одиницю шахту «Першотравнева».

Відповідно до пункту 1 наказу виробничого об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» від 05 січня 1998 року №1 з 01 січня 1998 року шахту «Першотравнева» як структурну одиницю було ліквідовано. Наказом виробничого об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» від 20 січня 1998 року №12 створено на її базі шахту «Першотравнева-Дренажна».

Наказом виробничого об`єднання виробничого об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» від 11 вересня 1998 року №139 виключено зі складу структурних одиниць виробничого об`єднання «Кривбасруда» шахти «Першотравнева-Дренажна» та «Першотравнева-Гигант» з моменту державної реєстрації Криворізького державного гірничорудного управління гідрозахисту.

Згідно з наказом Міністерства промислової політики України від 29 липня 1998 року № 262 створено державне підприємство «Криворізьке державне гірничорудне управління гідрозахисту» («Кривбасгідрозахист») на базі державного майна шахт «Гігант-Дренажна» та «Першотравнева-Дренажна» - структурних підрозділів виробничого об`єднання «Кривбасруда», шляхом їх відокремлення. Призначено правонаступником всіх майнових прав та обов`язків реорганізованого виробничого об`єднання «Кривбасруда» управління «Кривбасгідрозахист» у відповідній частині майнових прав та обов`язків, означених розподільчим балансом.

Згідно розподільчого балансу станом на 01 липня 1998 року до державного підприємства «Кривбасгідрозахист» перейшла менша частина основних засобів та інших позаоборотних активів шахт рудоуправління Першотравневе, а також шахт «Першотравнева-1», «Першотравнева-2», «Першотравнева», «Першотравнева-Дренажна» виробничого об`єднання «Кривбасруда». Більша частина цих активів залишилася на балансі виробничого об`єднання «Кривбасруда» (зокрема, залишкова вартість активів, що залишилась виробничому об`єднанню «Кривбасруда» за рядком 010 розподільчого балансу становить 537 396 крб, тоді як до управління «Кривбасгідрозахист» відійшло активів із залишковою вартістю лише 233 696 крб), що підтверджується актами приймання-передачі основних фондів та майна станом на 01 липня 1998 року.

Наказом Міністерства промислової політики України від 17 березня 2006 року №104 призначено комісію з припинення діяльності державного підприємства «Кривабасгідрозахист» шляхом його ліквідації та зобов`язано державне підприємство «Кривбасшахтозакриття» прийняти на баланс до статутного фонду майно державного підприємства «Кривабасгідрозахист», яке залишиться після задоволення вимог кредиторів.

Згідно з наказом Міністерства промислової політики України від 29 липня 1998 року № 263 виробниче об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» було перейменовно на державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат». Згідно з пунктом 2 цього наказу правонаступником перейменованого виробничого об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» було призначене державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат».

Відповідно до пункту 1 наказу Міністерства промислової політики України від 12 липня 1999 року 248 та пункту 1 наказу державної акцiонерної компанiї «Укррудпром» (далі - ДАК «Укррудпром») від 31 грудня 1999 року № 347 державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» шляхом реорганізації було перетворено на дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» ДАК «Укррудпром».

У наказі ДАК «Укррудпром» від 31 грудня 1999 року № 347 вказано, що зазначене дочірнє підприємство є правонаступником усіх майнових та немайнових прав і обов`язків реорганізованого державного підприємства «Криворізький державний залізорудний комбінат».

Згідно з пунктами 1 та 3.2 наказу ДАК «Укррудпром» від 30 липня 2001 року № 290 вказане дочірнє підприємство шляхом реорганізації було перетворено у відкрите акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», яке стало правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов`язків дочірнього підприємства.

Відповідно до пункту 1.1 статуту ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», затвердженого протоколом загальних зборів акціонерів ВАТ ««Криворізький залізорудний комбінат» від 30 березня 2011 року № 1/2011 та зареєстрованого 04 квітня 2011 року, ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» змінив найменування на ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» та є правонаступником усіх прав та обов`язків ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат».

Структурні одиниці виробничого об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда», новостворені з 20 січня 1998 року, у тому числі шахта «Гигант-Дренажна» не мали статусу юридичних осіб. Створення на базі окремих структурних підрозділів виробничого об`єднання «Кривбасруда» - шахт «Першторавнева-Дренажна» та «Гигант-Дренажна» - державного підприємства «Кривбасгідрозахист» відбулось вже після припинення трудових відносин позивача з виробничим об`єднанням «Кривбасруда», а розподільчим балансом від 01 липня 1998 року не було прямо передбачено переходу до ДП «Кривбасгідрозахист» обов`язку з відшкодування шкоди, завданої працівнику ушкодженням здоров`я під час перебування у трудових відносинах з ВО «Кривбасруда».

Отже доводи відповідача про те, що позивач не перебувала у трудових відносинах з відповідачем ПАТ «Кривбасзалізрудком», а працювала у структурному підрозділі ВО «Кривбасруда», яке ліквідовано без правонаступника, не заслуговують на увагу.

Наведене вище вказує на те, що шахта «Першотрвнева», як структурна одиниця не була виділена зі складу ДВО «Кривбасруда» у юридичну особу, а була у 1998 році ліквідована, у зв`язку з чим юридична особа ПАТ «Кривбасзалізрудком як правонаступник ДВО «Кривбасруда», має нести перед позивачем ОСОБА_1 , відповідальність за спричинену внаслідок ушкодження її здоров`я моральну шкоду, оскільки позивач працювала в структурній одиниці ДВО «Кривбасруда» і отримала трудове каліцтво (27.01.1995 рік), тобто, ще до ліквідації шахти, тому доводи відповідача, що він не є належним відповідачем у цій справі, колегія суддів відхиляє.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу, а доводи відповідача в апеляційній скарзі в цій частині є необґрунтованими.

Однак, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2 щодо необґрунтовано заниженого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, в судовому засіданні встановлено, що внаслідок трудового каліцтва, отриманого під час виконання трудових обов`язків на підприємстві, правонаступником якого є відповідач, Актом ЛТЕК від 14.06.1995 року, позивачу ОСОБА_1 , первинно встановлено 80% відсотків втрати професійної працездатності, за трудовим каліцтвом і встановлена друга група інвалідності, у зв`язку з чим позивач була змушена звільнитися з роботи, в подальшому 1997, 1998 року ступінь втрати професійної працездатності становив 60% , група інвалідності третя, з 1999 по 2009 роки ступінь втрати професійної працездатності-40% і третя група інвалідності не змінювалися, а з 01.07.2009 року позивачу безстроково визначено 40% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності,що свідчить про те, що тривалий та систематичний процес лікування не поліпшує стан здоров`я позивача, що вимагає додаткових зусиль для організації її життя.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, ураховуючи ступінь вини відповідача, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, незворотність негативних наслідків, спричинених трудовим каліцтвом, характер немайнових витрат вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її розмір з 100000 грн. до 150 000 грн.

Не заслоговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення положення Закону України від 16 січня 2020 року №466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», яким внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, норма набрала чинності з 23.05.2020 року, з огляду на наступне.

Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння їй шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Згідно положення закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнена від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень п.3 ч.3 ст. 175, п.1.ч.1 ст.176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з чим, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави та збільшує цей розмірі з 1000 грн. до 1500,00 грн., тобто до одного відсотка від стягнутого судом апеляційної інстанції розміру моральної шкоди.

Також з відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави, підлягає стягненню судовий збір 2250 грн. за подання позивачем апеляційної скарги (1500 грн. х 150%).

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, ст.376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Меланчука Ігоря Віталійовича, задовольнити частково, апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 рокув частині розміру моральної шкоди та судового збору, змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»на користь ОСОБА_1 зі 100 000 (ста тисяч) грн. до 150 000 (ста пятидесяти тисяч) грн., відповідно, збільшивши суму судового збору стягнутого з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави з 1000 грн. (тисячі гривень) до 1500 грн. (тисячі п`ятисот гривень).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» за подання позивачем апеляційної скарги на користь держави судовий збір у розмірі 2250 (дві тисячі двісті п`ятдесят) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 24 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: