Справа №705/4803/19
2/705/509/21

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2021 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області

в складі: головуючої-судді Білик О.В.

за участю секретаря судового засідання Щербакової Л.А.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умань цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог- ОСОБА_5 про визнання недійсним договорів дарування будинку та частини земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особабез самостійних вимог- ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування будинку та частини земельної ділянки. В позові позивач посилається на те, що з 1967 року вона з чоловіком придбали житловий будинок АДРЕСА_1 , де й проживали з своїми дітьми. Приблизно у 2004 році син з дружиною поїхав з міста Умані до м. Києва. Саме з того часу він перестав спілкуватись з позивачем взагалі. Через негативні стосунки з сином позивач неодноразово, посвідчуючи заповіти виключала його з спадкування, потім, коли він з`являвся дома - змінювала свою волю, все ж розраховуючи на спілкування з ним та те, що син її прихистить і догляне. Дочка позивача також часто не спілкувалася з нею, оскільки також проживала у м.Києві. Позивач посилається на те, її чоловік помер, а вона часто хворіє та потребує сторонньої допомоги. Після смерті чоловіка відкрилась спадщина у вигляді частини житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 та на підставі заповіту право спадкування було оформлено на доньку ОСОБА_6 . Коли приїхав син, то почав прохати скасувати попередній заповіт та просив оформити заповіт на нього на частину житлового будинку. Позивач посилається на те, що на початку травня 2019 року до неї привезли нотаріуса та вона підписала якісь папери, ставила підпис кілька раз. При цьому не читаючи текст, адже була впевнена, що підписую заповіт на сина. Після підписання паперів син ОСОБА_7 забрав собі всі документи та їй не дав жодної копії підписаних документів. В послідуючому донька позивача поїхала до нотаріуса прохати про скасування такого заповіту та довідалась, що насправді позивач посвідчила не заповіт, а договори дарування 1/2 частини житлового будинку, а також 1/2 частини земельної ділянки. Позивач вказує, що укладення договорів дарування жодним чином не обумовлено її волею, а виникло внаслідок помилки та по суті обману, адже вона думала, що посвідчує заповіт, а не договори дарування. Тому позивач змушена була звернутися до суду з позовом про визнання недійсним договорів дарування будинку та частини земельної ділянки.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 10.10.2019 дану цивільну справу визначено до розгляду судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_8 .

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11.10.2019 було прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі і призначено підготовче судове засідання.

Відповідно до розпорядження за підписом керівника апарату Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 квітня 2020 року (№ 193/20), було проведено повторний автоматизований розподіл даної справи, оскільки суддю Уманського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_8 було відраховано зі штату суду у зв`язку з виходом у відставку з 10.04.2020.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 29.04.2020 дану цивільну справу передано для розгляду судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області Білик О.В.

11.06.2020 ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11.06.2020 закрито підготовче судове засідання у справі та призначення справу до судового розгляду.

04.08.2020 на адресу суду від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив, в якому він вказував, що позов не підлягає до задоволення, є безпідставним та необгрунтовним. Він вказує, що за життя його мати ОСОБА_3 та її чоловік - його вітчим ОСОБА_9 мали будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку. Після смерті ОСОБА_9 право власності на належну йому частину будинку було оформлено на сестру відповідача ОСОБА_5 .. Інша частина будинку - належала його матері ОСОБА_3 . Після чергової сварки його матері ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , будучи при здоровому глузді та ясній пам`яті, повністю усвідомлюючи значення своїх дій, ОСОБА_3 10.05.2019 подарувала ОСОБА_4 частку житлового будинку АДРЕСА_1 та частку земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер - :05:004:0526, розташованої в АДРЕСА_1 . Відповідач вказує, що він жодним чином не спонукав матір до укладення цього договору, договори дарування були укладені у повній відповідності до вимог закону. Правочини були укладені у приміщенні нотаріальної контори, та жоден нотаріус до матері додому не приїзжав. Крім того, 01 червня 2019 року позивач також склала на ім`я відповідача у заповіт, за яким «усе її майно, де б воно не було і з чого воно б не складалося...» заповідала ОСОБА_4 . Відповідач вказує, що позивачем не доведено факту порушення ним прав та законних інтересів позивача, а тому правова позиція позивача ґрунтується лише на припущеннях. На час укладання договорів дарування жодних доказів, які б підтверджували наявність обставин, які б обмежували позивача у можливості розуміти значення і умови договорів, а також потребу у зв`язку з віком чи станом здоров`я у догляді й сторонній допомозі, обману його відповідачем суду не надано. На підставі викладеного позивач просить суд відмовити у задоволенні позову.

26 листопада 2020 року ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області у задоволенні заяви позивача ОСОБА_3 про поновлення строку на подання заяви про збільшення позовних вимог відмовлено та заяву про збільшення позовних вимог повернуто позивачу.

У судове засідання позивач ОСОБА_3 не з`явилася, на адресу суду 14.12.2020 подала заяву про розгляд справи у її відсутність, за участю її представника ОСОБА_1 .

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на обставини, що викладені в ньому та просила задоволити. Вона вказувала, що син позивача увів її в оману, тому що позивач вважала, що укладає заповіт, а не договори дарування. Позивач хворіє та потребує постійної допомоги, тому погодилася на пропозицію сина укласти заповіт, а не оскаржувані договори, оскільки надіялася, що син буде її доглядати. Однак відповідач у справі не здійснює догляду за позивачем.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, довірив свої інтереси в суді представляти ОСОБА_2 .

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 посилаючись на обставини, що викладені у відзиві на позов, просив відмовити у його задоволенні, вказуючи на його безпідставність та обґрунтованість.

Третя особа ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила.

Вислухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши позовну заяву, враховуючи викладені в позовній заяві фактичні обставини справи, на підтвердження яких надані письмові докази та які відповідачем не були заперечені, суд дійшов таких висновків.

Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Судом встановлено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 27884906 ОСОБА_5 на праві приватної спільної часткової власності належить Ѕ частка земельної ділянки кадастровий номер :05:004:0526, яка розташована по АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину № 3304.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 27880875 ОСОБА_5 на праві приватної спільної часткової власності належить Ѕ частина житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину № 3303.

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 181096591 від 16.09.2019, ОСОБА_4 на підставі договору дарування, що посвідчений приватним нотаріусом Марченко Н.М. 10.05.2019, серія та номер 273, належить на праві приватної спільної часткової власності Ѕ частка земельної ділянки, кадастровий номер :05:004:0526, яка розташована по АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_4 на підставі договору дарування, що посвідчений приватним нотаріусом Марченко Н.М. 10.05.2019, серія та номер 272 на праві приватної спільної часткової власності належить Ѕ частина житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 .

10.05.2019 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування частки житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Марченко Н.М., зареєстрований в реєстрі за № 272.

Відповідно до п.2 Договору, Дарувальник подарував, а Обдарований прийняв в дар належну Дарувальнику Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка розташована на земельній ділянці площею 0,1000га, кадастровий номер :05:004:0526.

У пункті 9 Договору зазначено, що сторони свідчать, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, вони не перебувають у хворобливому стані, не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, не перебувають під впливом лікарських та інших препаратів, що перешкоджають усвідомленню його суті, цей договір не є фіктивним та удаваним, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

10.05.2019 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування частки земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Марченко Н.М., зареєстрований в реєстрі за № 273.

Відповідно до п.1 Договору, Дарувальник подарував, а Обдарований прийняв в дар належну Дарувальнику 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1000 га, яка розташована у АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:004:0526.

Волевиявлення позивача при укладення договорів дарування часток житлового будинку та земельної ділянки були вільними і відповідали її внутрішній волі. Позивач з відповідачем досягли згоди про всі його істотні умови. У договорі відсутні відомості, що належні позивачу частки будинку та земельної ділянки даруються в обмін на матеріальну допомогу чи будь-яку іншу допомогу, тощо.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом та ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), ратифікованої Україною, яка є частиною національного законодавства України, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основна мета статті 1 Першого Протоколу - це захист особи від свавільного втручання з боку держави в її право на мирне володіння своїм майном. Водночас згідно зі статтєю 1 Конвенції, кожна Договірна держава 2гарантує кожному, хто перебуває під [її] юрисдикцією, права та свободи, визначені в (…) [Конвенції]. Дотримання цього загального обов`язку може включати виконання позитивних зобов`язань, що впливають з необхідності забезпечення ефективного здійснення прав, гарантованих Конвенцією. У контексті статті 1 Першого Протоколу ці позитивні зобов`язання можуть вимагати від держави вжити заходів, необхідних для захисту права власності (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Broniowski проти Польщі», §143; у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» ( Sovtransavto Holding v. Ukraine), № 48553/99, § 96, ECHR 2002). Дана стаття визначає такі критерії втручання у право на мирне володіння майном: держава гарантує кожному право на мирне володіння своїм майном, а будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним; позбавлення власності особи може відбуватися лише «на мовах, передбачених законом»; втручання у право власності на мирне володіння майном повинно обґрунтовуватися суспільним інтересом; держава має право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів», при втручанні у право на мирне володіння майном держава має забезпечувати справедливий баланс між необхідністю забезпечення безпеки та необхідністю захисту основоположних прав заявника. При оцінки дотримання положень статті 1 Першого Протоколу до Конвенції суд має провести всебічний аналіз різних інтересів, про які йдеться, враховуючи те, що Конвенція покликана забезпечувати захист прав, які є «практичними та ефективними». Суд має за зовнішніми ознаками роздивитися й дослідити реалії ситуації, з приводу якої подано скаргу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення(укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 по справі 697/654/16-ц).

Суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання договорів дарування частки житлового будинку та частки земельної ділянки не можуть бути визнаними недійсним, оскільки позивачем не надано жодних доказів про те, що вона мала посвідчити заповіт на ім`я ОСОБА_4 , що відповідач звертався до неї з пропозицією скласти заповіт в обмін на матеріальну чи будь-яку іншу допомогу, і вона під впливом обставин змушена була погодитися на дану пропозицію. А також те що, відповідач скористався її тяжким та/або безпорадним становищем, ввів її в оману, і на вкрай невигідних умовах вона уклала договори дарування часток належного їй майна.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду судами справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину.

Крім цього, сторона, яка посилається на ст. 229 ЦК України, як на підставу для визнання договору дарування недійсним, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку в природі правочину.

Тобто, саме сторона договору повинна довести, що вона помилялася щодо правової природи правочину.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В супереч наведених норм, на підтвердження того, що при укладенні договорів дарування позивач помилялася щодо природи цього правочину і що ця помилка має істотне значення, позивач та її представник не надали суду жодних доказів.

Оскільки позивач жодними належними та допустимими доказами не довела, що при укладенні договорів дарування дійсно мала місце помилка, договір укладений шляхом обману, беручи до уваги, що дані доводи позивача повністю спростовані вищенаведеними дослідженими та перевіреними доказами, тому вимоги позивача є безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12-13, 77-82, 258-259, 263-266, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог- ОСОБА_5 про визнання недійсним договорів дарування будинку та частини земельної ділянки відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Уманський міськрайонний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому копії рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 29.07.2021

Суддя О.В. Білик