РІШЕННЯ

іменем України

Справа № 285/5175/20

провадження у справі № 2/0285/275/21

16 березня 2021 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді Заполовської Т.Г.

за секретаря судового засідання Матвіюк Т.М.,

за участі позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новоград-Волинський

за правилами загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна,

ВСТАНОВИВ:

23.12.2020 року позивач звернулася до суду та, уточнивши позовні вимоги, просила встановити факт її постійного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1998 року до грудня 2019 року; визнати незавершений будівництвом будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності сторін та в порядку поділу спільного майна визнати за нею, як співзабудовником, право на 1/2 частину незавершеного будівництвом будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , а решту 1/2 його частину за ОСОБА_3 .

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з листопада 1986 року по грудень 1998 року. За час шлюбу відповідач на підставі рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради отримав земельну ділянку для будівництва житлового будинку та до 1991 року сторони звели житловий будинок загальною площею 126,9 кв.м., жилою площею 72,2 кв.м. З 1989 року сторони разом з дітьми вселились до недобудованого будинку, де позивач проживає і на теперішній час. Шлюб сторони розірвали у 1998 році, проте після розірвання шлюбу вони проживали однією сім`єю до 2020 року, тобто, до того часу, коли відповідач створив нову сім`ю. До цього часу сторони мали спільний бюджет, утримували будинок, виховували дітей. У 2013 році вони перекрили покрівлю в будинку, збудували сарай, у 2014 році прибудову, облаштували існуючий балкон на другому поверсі, тому загальна площа збільшилась до 160,5 кв.м. Жоден з них у іншому шлюбі не перебував. З метою захисту своїх майнових прав змушена звернутись до суду.

Відзиву до суду не надійшло.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Заперечував проти встановлення факту їх постійного проживання з позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1998 року до грудня 2019 року. Однак позовні вимоги про визнання незавершеного будівництвом будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності сторін та про поділ спільного майна по 1/2 частині за кожним визнав.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 , донька сторін, повідомила, що їх сім`я жила в будинку по АДРЕСА_1 постійно. Лише останні півтора року вона проживає окремо з чоловіком. У 2014 році будинок був дуже пошкоджений пожежею і всі його разом відбудовували. Батьки проживали разом, вели спільне господарство, тому вона не знала, що вони були розлучені.

Свідок ОСОБА_5 , тітка позивача, в судовому засіданні пояснила, що тісно спілкувалася з сторонами. Вони були в шлюбі, виховали двох дітей. Після розірвання шлюбу продовжували проживати разом в будинку по АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, утримували худобу, утримували будинок. Відповідач близько шести місяців вже проживає окремо. Будинок був згорів, то всі допомагали його відбудовувати. Вона також допомогла матеріально, брала кредит на своє ім`я.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, показання свідків, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд приходить до наступного.

Щодо встановлення факту спільного проживання, то судом встановлено, що з08 листопада 1986 року по 16 грудня 1998 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 12).

З квітня 1989 року сторони разом з дітьми зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , заселились та постійно проживали у незакінченому будівництвом житловому будинку.

Відповідач зареєстрований за вказаною адресою і на момент розгляду справи.

У грудні 1998 року шлюб був розірваний, проте 14.09.2000 року сторони обвінчалися у храмі Воздвиження Всечесного Хреста.

Аналізуючи зазначені обставини, пояснення сторін та показання свідків, суд приходить до висновку, що і після розірвання шлюбу сторони проживали однією сім`єю, оскільки до грудня 2020 року ніхто з них не перебував у іншому шлюбі, вони проживали та були зареєстровані за однією адресою, спільно виховували дітей, спільно утримували майно, утримували домашніх тварин, обслуговували земельну ділянку.

Відповідач, хоча і не визнав позов у вказаній частині, проте в судовому засіданні пояснив, що будинок будував за свої кошти, після розірвання шлюбу доглядав за ним, спільно відбудовували будинок після пожежі та не заперечував визнання вказаного будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділу, тобто своїми поясненнями підтвердив обставини, викладені позивачем.

Відтак встановлені підстави для задоволення вимог позивача про встановлення факту її постійного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1998 року до грудня 2019 року.

Щодо позовних вимог про визнання незавершеного будівництвом будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності сторін та його поділу, то суд дає оцінку наступним обставинам.

На підставі рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради народних депутатів від 27.02.1998 року № 53 ОСОБА_3 було вирішено виділити земельну ділянку площею 600 кв.м. по АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку площею 55 кв.м.

На підставі зазначеного рішення між відповідачем ОСОБА_3 та виконавчим комітетом ради укладено договір про надання у безтермінове користування земельної ділянки на будівництва житлового будинку за вказаною адресою житловою площею 54,65 кв. м., загальною площею109,65 кв.м.

Також відповідач ОСОБА_3 отримав дозвіл на проведення будівельних робіт, проте будинок не був введений у експлуатацію.

Технічний паспорт на будинок по АДРЕСА_1 був виготовлений позивачем у грудні 2020 року, з якого вбачається, що будівля має два поверхи; житлова площа становить 72,20 кв.м., а загальна площа будинку 160,5 кв.м.

Також згідно даних інвентарної справи та технічного паспорту будівництво було проведене з істотним відхиленням від норм дозвільних документів, сам будинок був побудований 1991 року, проте у 2013-2014 роках прибудовані сарай, тамбур, прибудова та навіс, що суттєво збільшило загальну площу будинку.

На момент розгляду справи декларація про готовність об`єкта до експлуатації відповідачем не подана, будинок в експлуатацію не прийнятий, відповідно, право власності на нього не зареєстровано.

Вказані факти сторонами не оспорювались.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Отже до спірних правовідносин підлягають застосуванню як норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) так і норми СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України (в редакції, який діяв на час побудови будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно із частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Аналогічні положення передбачені і частиною першою статті 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Проте об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділу позивач ОСОБА_1 просить визнати незакінчений будівництвом житловий будинок, побудований з суттєвим відхиленням від дозвільних документів (самочинне будівництво).

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19).

Окрім того, згідно з частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Частина друга вказаної статті визначає, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Відтак можливості визнання за подружжям права спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва із визначенням часток кожного з подружжя, а також його поділу немає, оскільки визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, який є самочинним будівництвом, в судовому порядку нормами ЦК України, СК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

З огляду на наведене, суд не приймає визнання позову відповідачем у вказаній частині, оскільки відсутні законні підстави для ухвалення такого рішення.

Тим більше, коли між сторонами відсутній спір з вказаного приводу, вони не позбавлені можливості ввести будинок у експлуатацію і здійснити його поділ відповідно до норм чинного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі вищевикладено суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Згідно положень ст. 141 ЦПК України судові витрати пропорційно задоволених вимог підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, тому 840.80 грн. судового збору слід стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Користування відповідачем пільгами, встановленими для інвалідів 3-ї групи, не є обставиною, що згідно положень ЗУ Про судовий збір передбачає звільнення особи від обов`язку сплачувати судовий збір.

Керуючись статтями 4, 5, 10-12, 76-82, 141, 258-259, 264-265, 268, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1998 року по грудень 2019 року.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 840,80 грн. судового збору.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційний розгляд справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Дата складення повного тексту рішення 25.03.2021 року.

Головуюча суддя Т.Г. Заполовська