Справа № 0907/2187/2012
Провадження № 22-ц/4808/422/21
Головуючий у 1 інстанції Барашков В. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Томин О.О., Девляшевського В.А.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Кредитної спілки «Аккорд» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 15 жовтня 2012 року під головуванням судді Барашкова В.В. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У лютому 2012 року КС «Аккорд» звернулася з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 зобов`язань за кредитним договором № Ів-ФрВ/813 від 25.04.2007, укладеним між сторонами на суму 4 537 грн зі сплатою 0,1151 % за кожен день користування кредитом та кінцевим терміном повернення 25.04.2008, станом на 01.12.2011 року утворилася заборгованість у розмірі 17 849,92 грн, з якої: 4 537,00 грн заборгованість за тілом кредита, 8 775,92 грн заборгованість по процентах за користування кредитом та 4 537,00 грн пеня.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 всупереч договірним зобов`язанням в установлені графіком терміни отримані грошові кошти кредиту не повернула, в результаті чого сума кредиту не зменшувалася, а проценти нараховувалися на фактичний залишок суми кредиту за кожен день користування кредитом, позивач просив стягнути вищевказану заборгованість та судові витрати по справі.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 жовтня 2012 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь КС «Аккорд» заборгованість у розмірі 17 849,92 грн за кредитним договором від 25.04.2007 року та 214,60 грн судових витрат.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що судом першої інстанції її належним чином не було повідомлено про розгляд справи, тому не володіючи жодною інформацією про судовий розгляд та судову справу вона була позбавлена можливості захистити свої права та інтереси як відповідача, заявити про повне заперечення щодо позовних вимог.

Також посилається на сплив позовної давності для заявлених вимог, оскільки відповідно до укладеного кредитного договору спілка має право на дострокове розірвання такого і повернення кредиту шляхом звернення до суду з позовом у випадку, якщо позичальник протягом двох місяців не сплатив заборгованість відповідно до графіка платежів. Кредитний договір укладений строком до 25.04.2008. Таким чином, з урахуванням умов договору позивач довідався про своє порушене право чи право вимоги за ним у червні 2007 року, тобто 26.06.2007 як наступний день після несплати чергового платежу, або 25.04.2008. Проте, позивач звернувся з позовом лише 02.02.2012, тобто через більш ніж чотири роки після спливу позовної давності. Заява позивача про визнання поважними причин пропуску позовної давності є необґрунтованою, оскільки після повернення тимчасово вилучених документів у квітні 2010 року позивач звернувся з позовом у 2012 році після спливу позовної давності, а судом першої інстанції така заява не розглядалася та не було задоволена. При цьому, відповідно до інформаційного листа ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв`язку з чим позовна давність за позовом про повернення кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

Вказує, що згідно графіка погашення платежів, підписаного сторонами, розмір процентів за користування кредитом в межах дії договору становить 1 034,98 грн, натомість проценти нараховані в розмірі 8 775,92 грн. Пеня позивачем зменшена до 4 537,00 грн, однак відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо розмір штрафу перевищує 50 % від суми договору, що в даному випадку складає 2 268,50 грн. Також відповідно до ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тому при умові дотримання позивачем строків позовної давності, останній міг претендувати лише на повернення 4 537 грн тіла кредиту, 1 034,98 грн відсотків та 2 268,50 пені, а всього 7 840,48 грн.

Таким чином, не було законних підстав для задоволення позовних вимог про стягнення боргу з огляду на сплив позовної давності без поважних причин, недоведеність позовних вимог у відповідному розмірі та їх безпідставність.

Просить рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позову із застосуванням строків позовної давності.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В судовому засіданні ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній.

ПредставникКС «Аккорд» в засідання апеляційного суду не з`явився, хоча належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з його неявкою не вбачає.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Встановлено, що 25.04.2007 між КС «Аккорд» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № Ів-ФрВ/813, за умовами якого кредитна спілка надає ОСОБА_4 кредит у розмірі 4 537,00 грн для придбання холодильника Gorenje RK 63341 W зі сплатою 0,1151 % за кожен день користування кредитом та кінцевим терміном повернення 25.04.2008 (а.с. 8).

Згідно п. 2.1 договору позичальник зобов`язується щомісячно сплачувати спілці нараховані проценти та частину кредиту в терміни та розмірах не менше, ніж відповідно вказано у рекомендованому графіку платежів (додаток № 1).

Додатком № 1 до договору встановлено рекомендований графік платежів, починаючи з квітня 2007 року по квітень 2008 року щомісячно 25 числа місяця, а всього сума платежів становить 5 571,98 грн.

Відповідно до п. 3.2 кредитного договору при порушенні строків сплати кредиту спілка має право нараховувати пеню, а позичальник зобов`язується сплатити пеню в розмірі 0,5 % від суми остаточної заборгованості за кожний день прострочення.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 19.06.2007 серія НОМЕР_1 прізвище відповідачки змінено з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ». Відповідно до свідоцтва про шлюб від 30.09.2008 серія НОМЕР_2 прізвище відповідачки змінено з « ОСОБА_6 » та « ОСОБА_7 » (а.с. 59, 60).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 зазначеної статті до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до абзацу другого вказаної частини статті у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ст. 546 ЦК України, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

ОСОБА_3 належним чином не виконувала умови кредитного договору № Ів-ФрВ/813 від 25.04.2007, що визнається нею.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 01.12.2011 року утворилася заборгованість у розмірі 17 849,92 грн, з якої: 4 537,00 грн заборгованість за тілом кредита, 8 775,92 грн заборгованість за процентами за користування кредитом та пеня, яка зафіксована згідно рішення кредитного комітету в розмірі 4 357,00 грн (а.с. 5).

Позивачем нараховано проценти за процентною ставкою 42 % в місяць за період з 25.04.2007 по 25.04.2008 в загальному розмірі 1 910,76 грн та за період з 26.04.2008 року по 01.12.2011 року в розмірі 6 865,16 грн. Пеня нарахована в загальному розмірі 47 802,12 грн, в тому числі за період з 25.05.2007 по 25.04.2008 в розмірі 5 408,10 грн та за період з 26.04.2008 по 01.12.2011 в розмірі 42 394,02 грн.

Разом з тим, починаючи з 26.04.2008, ОСОБА_3 була зобов`язана незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 дійшла висновку, що припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Враховуючи, що позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом, які нараховані за період з 25.04.2007 по 01.12.2011, тобто в тому числі і поза межами строку кредитування, то така вимога щодо нарахування відсотків за період з 26.04.2008 по 01.12.2011 є необґрунтованою.

Позивачем 27.02.2012 до суду першої інстанції подано заяву про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності (а.с. 17-35).

Заява мотивована тим, що в період з 20.02.2009 по 15.04.2010, в міру відсутності оригіналів кредитних справ у зв`язку з їх вилученням правоохоронними органами, кредитна спілка була позбавлена можливості звернення з позовом до позичальників, а робота з стягнення простроченої заборгованості з позичальників за кредитними договорами проводилася на підставі наявної інформації в електронно-обчислювальній програмі.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, при цьому сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 статті 267 ЦК).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальна і спеціальна. Згідно вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положеннями ст. 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог, зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Разом з тим, згідно зі ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року по справі №192/1361/15-ц, провадження № 61- 23394св18, зазначив, що аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Крім того,Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові від 28 березня 2018 року вказала, що позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом. Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи, що у ОСОБА_3 з 26.04.2008 виникло зобов`язання незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, тому саме з цієї дати почався перебіг позовної давності для вимог позивача. Матеріали кредитної справи відповідачки було вилучено правоохоронними органами 20.02.2009, тобто більш ніж через дев`ять місяців після початку перебігу позовної давності, та повернуто 15.04.2010, тобто більш ніж за один рік до спливу позовної давності за вимогами позивача, оскільки останнім днем строку, в межах якого спілка могла звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, є 25.04.2011.

Таким чином, судом не встановлено наявності поважних причин пропуску позовної давності за вимогами позивача, тому порушене право позивача не підлягає захисту.

Відповідачка ОСОБА_3 у апеляційній скарзі посилається на сплив позовної давності для заявлених позовних вимог та необґрунтованість заяви позивача про визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 200/11343/14-ц, провадження № 14-59цс18, зазначила, що якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

КС «Аккорд» звернулася до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором, в тому числі пені, більше ніж через три роки після настання строку виконання основного зобов`язання. Враховуючи часткову обґрунтованість позовних вимог, відсутність поважних причин пропущення позовної давності та заявлення відповідачкою в апеляційній скарзі про застосування наслідків спливу такої, передбачені ч. 4 ст. 267 ЦК України наслідки підлягають застосуванню до вимог позивача про стягнення залишку кредита, процентів і до позовної вимоги про стягнення пені.

Враховуючи вищенаведене та положення ст. 376 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що постановлене у цій справі заочне рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 15 жовтня 2012 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Кредитної спілки «Аккорд» до ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 березня 2021 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.О. Томин

В.А. Девляшевський