Апеляційне провадження № 22-ц/824/2907/2021

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 березня 2021 року м. Київ
Унікальний номер 760/4972/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Шахової О.В.,суддів Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.,
за участю секретаря судового засідання Кузнєцової В.В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1
відповідач - Київське квартирно-експлуатаційне управління,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання у м. Києві,в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу начальника Київського квартирно-експлуатаційне управління
на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року, ухваленого в приміщенні районного суду під головуванням судді Шереметьєвої Л.А.,

В лютому 2020року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Київського квартирно-експлуатаційного управління про зобов`язання перенести дату зарахування його на квартирний облік з 03 березня 1995 року на 17 серпня 1992 року, а також внести відповідні зміни в облікові документи щодо черги на отримання житла з урахуванням нової дати, який обґрунтовував тим, що з 01 серпня 1988 року по 17 січня 2018 року він проходив військову службу у Збройних Силах України, що підтверджується послужним списком.
З 17 серпня 1992 року разом з родиною в складі чотирьох осіб перебував на квартирному обліку у в/ч НОМЕР_1 .
У 2019 році йому стало відомо, що протокольним рішенням засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_2 від 30 жовтня 2015 року № 40 його з родиною було зараховано на квартирний облік з 03 березня 1995 року на підставі довідки Хмельницької КЕЧ № 67 від 02 жовтня 2015 року, у зв`язку з чим він звернувся до командування в/ч НОМЕР_2 із заявою, в якій просив змінити дату зарахування його на квартирний облік з 03 березня 1995 року на 18 серпня 1992 року.
Протокольним рішенням засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_2 від 07 листопада 2019 року № 101 заяву було задоволено та перенесено дату зарахування на квартирний облік при в/ч НОМЕР_2 з 03 березня 1995 року на 17 серпня 1992 року.
На підставі цього рішення було надано довідку про його перебування на обліку осіб, які потребують покращення житлових умов при в/ч НОМЕР_2 , з 17 серпня 1992 року за номером 1.
Проте, після звернення житлової комісії в/ч НОМЕР_2 до відповідача для перевірки законності перенесення дати зарахування на квартирний облік, листом від 10 грудня 2019 року № 517/7696 йому було повідомлено про відсутність правових підстав для зміни дати зарахування на квартирний облік.
Вважає рішення відповідача таким,що порушує його права на житло, оскільки за таких обставин його місце в квартирній черзі визначено датою набрання чинності відомчим наказом - 03 березня 1995 року, а не з часу взяття на облік, тобто з 17 серпня 1992 року.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Зобов`язано Київське квартирно-експлуатаційне управління перенести дату зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік з 03 березня 1995 року на 17 серпня 1992 року та внести відповідні зміни в обліковий документ щодо черги на отримання житла з урахуванням нової дати.
Стягнуто з Київського квартирно-експлуатаційного управління на користь ОСОБА_1 840 грн. судового збору, сплаченого останнім при зверненні до суду з позовом.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, начальник Київського квартирно-експлуатаційного управління подав апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову ОСОБА_1 в задоволені позову.
На обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права та не врахував порядок зарахування на облік і отримання житла визначений п. 11, 14, 24 Положення про порядок забезпечення житловою площею в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20, діючого з 03 березня 1995 року,згідно якого вперше була закріплена правова норма про те, що військовослужбовці Збройних Сил України, які перебувають на квартирному обліку, при переміщені по службі, пов`язаному з переїздом до іншого гарнізону, приймаються на квартирний облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби.
Відповідно до наказу №20 у випадках, передбачених абзацом четвертим пункту 11 зазначеного Положення, при переміщенні військовослужбовця по службі в інший гарнізон йому зараховується попередній час перебування на квартирному обліку, але не раніше, ніж з дня набрання чинності цим наказом, тобто з 03 березня 1995 року.
В той час згідно до наказу №220,діючого з 23.12.1992 року правова норма щодо збереження попереднього часу зарахування на квартирний облік при переміщенні військовослужбовців до іншого гарнізону (іншу місцевість) відсутня і військовослужбовці зараховуються на квартирний облік без збереження попереднього часу перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби.
Таким чином, у військовослужбовців, які були зараховані на квартирний облік до введення в дію наказів №№577 та 737 дата зарахування зафіксована 03.03.1995року,а у військовослужбовців зарахованих після 03.03.1995 року - з часу прийняття рішення житловою комісією.
Відповідно до ст.360 ЦПК України позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог закону і підстав для задоволення апеляційної скарги немає.
Зазначає, що наказ Міністра оборони України № 20 від 03.02.1995 набув чинності вже під час перебування його на квартирному обліку. Вказаним наказом було затверджено Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України, згідно п.11 якого військовослужбовці, які перебувають на квартирному обліку, при переміщенні по службі на вищу, рівнозначну посаду, а також з вищих посад на нижчі за підставами, передбаченими підпунктами "а", "б" та "д" пункту 36 Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу та підпунктами "а" та "б" пункту 27 Тимчасового положення про проходження військової служби прапорщиками та мічманами (затверджені Указом Президента України від 13 травня 1993 року № 174/93), пов`язаному з переїздом до іншого гарнізону, приймаються на квартирний облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового та позачергового одержання жилих приміщень.
Відповідно до п.2 цього було встановлено, що у випадках, передбачених абзацом четвертим пункту 11 зазначеного Положення, при переміщенні військовослужбовця по службі в інший гарнізон йому зараховується попередній час перебування на квартирному обліку (в списках осіб, що користуються правом першочергового і позачергового отримання жилих приміщень), але не раніше ніж з дня набрання чинності цим наказом.
З самого змісту наказу вбачається, що його норми в частині обмеження строків перебування на квартирному обліку стосуються військовослужбовців при переміщенні по службі в інший гарнізон, що користуються правом першочерговогоі позачергового отримання жилих приміщень. Він же перебував на квартирному обліку з 17 серпня 1992 року в загальній черзі, тому на нього не поширюються норми вказаного Наказу.
Вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини,що мають значення для вирішення справи та застосував правові норми,які підлягають до застосування в спірних правовідносинах. Рішення вважає справедливим та законним.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.
Позивач підтримав свій письмовий відзив та просив відмовити в задоволені апеляційної скарги.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі рішення,апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця проживання або іншими ознаками.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 39 ЖК УРСР громадяни беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов за місцем роботи - спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації і відповідного профспілкового комітету. При цьому беруться до уваги рекомендації трудового колективу. Рішення про взяття громадян на облік потребуючих поліпшення житлових умов за місцем роботи затверджується виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.
Статтею 43 Житлового Кодексу визначено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 01 серпня 1988 року по 17 січня 2018 року проходив військову службу у Збройних Силах України.
З 17 серпня 1992 року разом з родиною в складі чотирьох осіб перебував на квартирному обліку у в/ч НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою № 2537 від 24 вересня 1998 року.
Протокольним рішенням засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_2 від 30 жовтня 2015 року № 40 позивача з родиною було зараховано на квартирний облік з 03 березня 1995 року на підставі довідки Хмельницької КЕЧ № 67 від 02 жовтня 2015 року.
Протокольним рішенням засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_2 від 07 листопада 2019 року № 101 за заявою позивача перенесено дату зарахування на квартирний облік при в/ч НОМЕР_2 з 03 березня 1995 року на 17 серпня 1992 року.
Листом від 10 грудня 2019 року Київське квартирно-експлуатаційне управління листом повідомило про відсутність підстав для перенесення дати зарахування сім`ї позивача на квартирний облік на 1992 рік.
Наказом Міністра оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 затверджено Інструкцію про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, якою визначено порядок ведення квартирного обліку та надання військовослужбовцям житла.
Згідно з п. 2.1 Інструкції облік військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов (облік), ведеться у військових частинах, гарнізонах та квартирно-експлуатаційних органах. Повний та всебічний облік щодо всіх військових частин організовується та ведеться Головним квартирно-експлуатаційним управлінням Збройних Сил України.
Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції військовослужбовці зараховуються на облік на підставі рішення житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини.
Для зарахування на квартирний облік військовослужбовець подає рапорт на ім`я безпосереднього начальника про прийняття на квартирний облік, який підписується членами сім`ї.
Згідно з п. 2.4 Інструкції датою зарахування на облік вважається день, коли житловою комісією винесено рішення про зарахування військовослужбовця на облік.
Відповідно до вимог Інструкції військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
На виконання вимог зазначеного Закону, Кабінетом Міністрів України було затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями № 1081 від 03 серпня 2006 року.
Відповідно до п. 26 Порядку військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку.
Статтею 44 ЖК УРСР визначено випадки можливого перенесення черговості на отримання житла, застосування якої можливе лише до громадян, які вчинили певне правопорушення, що не стосується позивача, оскільки до відповідальності його притягнуто не було.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що в установленому законом порядку його було зараховано на квартирний облік у військовій частині НОМЕР_1 з 17 серпня 1992 року, тому вважав датою постановки останнього на квартирний облік є саме 17 серпня 1992 року.
Наказом Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20 було визначено, що при переміщенні військовослужбовця по службі в інший гарнізон йому зараховується попередній час перебування на квартирному обліку (в списках осіб, що користуються правом першочергового і позачергового отримання жилих приміщень), але не раніше, ніж з дня набрання чинності даним наказом, тобто з 03 березня 1995 року.
Будь-які інші нормативно-правові акти, які б містили механізм перенесення черги квартирного обліку для військовослужбовців України, відсутні.
Таким чином, суд дійшов висновку, що обмеження передбачене п. 2 Наказу №20 порушує право позивача, як військовослужбовця і громадянина на житло, передбачене ст. 47 Конституції України та суперечить вимогам статей 38-44 ЖК УРСР щодо черговості надання жилих приміщень для військовослужбовців, оскільки фактично визначає не за часом взяття їх на квартирний облік, а за часом набрання чинності цим наказом.
Закладеним у статті 16 Закону України «Про Збройні сили» та Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» право на житло,зазначив суд в своєму рішенні, держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду передбачене.
Згідно з ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ч. 7 ст. 10 ЦПК України визначено, що у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили.
Таким чином, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами та врахувавши правові позиції Верховного Суду, висловленої в чисельних постановах, у тому числі від 20 березня 2019 року в справі № 760/750/16-ц та від 2 листопада 2019 року в справі № 362/776/19, суд першої інстанції дійшов висновку, що при визначенні черговості надання жилого приміщення для позивача застосуванню підлягають статті 38-44 ЖК УРСР, а не наказ Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20, який істотно звужує обсяг встановлених законом прав. Апеляційний суд повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки судом вірно встановлено факт порушення відповідачем житлових прав позивача щодо внесення змін до дати зарахування його (позивача) на квартирний облік та захистив порушене право останнього в спосіб передбачений законом, забезпечивши, таким чином рівність в черговості забезпечення житлом військовослужбовців, які проходять військову службу, не змінюючи місця служби, та військовослужбовців, які внаслідок переїзду до іншого місця служби, втрачають при цьому час квартирного обліку за попереднім місцем служби (Постанови Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 760/9507/15- ц. від 07 червня 2018 року у справі № 362/4273/17, від 27 вересня 2018 року у справі № 362/4307/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 362/6383/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі № 285/3566/17, від 20 березня 2019 року у справі № 760/750/16-ц, від 04 листопада 2019 року у справі № 362/776/19, від 22 листопада 2019 року у справі № 362/1608/17).
Згідно Постанови Верховного Суду від 8 квітня 2020 року в справі №683/2197/18, військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі понад 25 років і більше та члени їх родини мають право на отримання житла,а отже і залишенню на обліку до отримання ними житла, в тому числі і у разі звільнення в запас чи відставку, крім випадків, передбачених пунктом 30 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 р.№ 1081.
Як вбачається, позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України з 1 серпня 1988 року по 17 січня 2018 року, тобто має понад 25 років вислуги та потребував поліпшення житлових умов.
Винятків, встановлених наведеним Положенням, щодо позивача не встановлено.
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях вказує, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ССШІ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»), Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ССТТЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що на момент переїзду позивача до іншого гарнізону, діяв наказ Міністра оборони України від 03.02.1995 року №20 «Про внесення змін та доповнень до Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних силах України», який пройшов державну реєстрацію в Міністерстві юстиції України як нормативно-правовий акт 20.02.1995 року №43/579, проте відповідно до зазначеного наказу відсутня норма щодо переміщення військовослужбовців до іншого гарнізону, а відтак, в наслідок цього, військовослужбовці зараховувались на квартирний облік без збереження попереднього часу перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби, суд апеляційною інстанції не приймає до уваги, оскільки суд першої інстанції вірно виходив з принципу приорітетності закону над підзаконними актами та встановив,що позивач ОСОБА_1 був прийнятий на квартирний облік ще до введення в дію зазначеного наказу, який до того ж на час розгляду цієї справи, втратив чинність на підставі наказу Міністерства оборони №577 від 06.10.2006року.
Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається. Доводи апеляційної скарги про порушення процесуального та матеріального права не знайшли свого підтвердження,а відтак, висновків суду не спростовують і на їх на правильність не впливають .
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367,368,374,375 ,381-384 ЦПК України, суд,
П О С Т А НО В И В :

Апеляційну скаргу начальника Київського квартирно-експлуатаційного управління відхилити.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 25 березня 2021 року.
Суддя-доповідач
Судді: