Справа № 757/7416/20-ц Головуючий 1 інстанція- Вовк С.В.
Провадження № 22-ц/824/6226/2021 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 липня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м.Києва від 15 березня 2021 року у справі:

- за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги;

- за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва», третя особа ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що відповідачі є власниками квартири АДРЕСА_1 та є споживачами комунальних послуг з утримання будинку та прибудинкової території, які надає балансоутримувач будинку КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва». Вказував, що відповідачі не проводять оплату за надані комунальні послуги, внаслідок чого у них за період з 01 липня 2015 року по 01 грудня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 12359,08 грн., яка не погашається у добровільному порядку.У зв`язку з наведеним, просив стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача борг у розмірі 12359,08 грн. та 2102 грн. судових витрат.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва», який ухвалою суду від 04 січня 2021 року об`єднаний із вказаним вище позовом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва».

ОСОБА_1 просила суд зобов`язати відповідача провести перерахунок заборгованості по особовому рахунку № НОМЕР_1 за житлово-комунальні послуги, виходячи з розміру її частки у власності квартирі АДРЕСА_1 , та зобов`язати відповідача укласти договір з нею на обслуговування будинку та прибудинкової території у відповідності до вимог ст.12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та примірника договору, встановленого постановою КМУ; зобов`язати

- 2 -

відповідача щомісяця проводити поточний ремонт конструктивних елементів, внутрішньо будинкових систем гарячого і холодного водопостачання, водовідведення, центрального опалення та зливної каналізації і технічних пристроїв будинку та елементів зовнішнього спорядження, що розміщені на закріпленій в установленому порядку прибудинковій території, згідно складової вартості послуг з утримання будинків та прибудинкових територій, які надає відповідач. Вимоги обґрунтовувала тим, що вона неодноразово з 2016 року зверталася до керуючої компанії з претензіями щодо невиконання свого обов`язку з надання послуг утримання будинку та прибудинкової території, тому нарахування боргу за послуги, які не надавалися, є протиправним, відповідач не укладає з позивачем договору на виконання таких робіт. Окрім того, протиправно повторно звертається із позовом до суду, з метою подвійного стягнення грошових коштів за один і той самий період.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 15 березня 2021 року позов КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» борг за комунальні послуги у розмірі 8280,27 грн. та 2102 грн. витрат на оплату судового збору. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її позов задоволити у повному обсязі, посилаючись на його необгрунтованість та незаконність.

Скарга мотивована тим, що суд не звернув уваги на недоведеність суми боргу 8246,64 грн. Суд безпідставно відмовив у задоволенні її позову, при цьому навіть не викликав і не допитав свідків та не з`ясував які конкретно послуги надавалися їй позивачем. Послуги з боку керуючої компанії не могли бути надані, бо не були сертифіковані. Судом не надано правовї оцінки нерозірваного договору про надання послуг, укладеного ще у 2003 році між нею та ЖЕО-604, який єдиний має право вимагати сплати послуг. Вона просила у своєму позові зобов`язати відповідача укласти з нею договір, що було судом проігноровано і свідчить про те, що всупереч практики ЄСПЛ вона «не була почута». Воне не могла надати повноцінного відзиву, бо не було задоволене її клопотання про надання позову з додатками. Суд двічі на її думку безпідставно відмовив їй у розгляді справи за правилами загального позовного провадження, не допустивши її адвоката, що є порушенням ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення ЄСПЛ у справі «Бартая прти Грузії» та порушивши її право на доступ до суду.

Позивач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги з додатками 25 травня 2021 року направленазгідно ч.6 ст.128 ЦПК України на офіційну електронну адресу позивача, що стверджується повідомленням про її доставлення.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Піскун С.О. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Печерського районного суду м.Києва як незаконне.

Позивач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва»та відповідачка ОСОБА_2 належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується направленоюзгідно ч.6 ст.128 ЦПК України на офіційну електронну адресу керуючої компанії повісткою та повідомленням про її доставлення, а також телефонограмою ОСОБА_2 , до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що

- 3 -

апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, щовідповідачка ОСОБА_1 є співвласником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Право власності на частину вказаної квартири ОСОБА_1 набула на підставі договору купівлі-продажу від 20 вересня 2002 року, згідно якого вона та ОСОБА_2 придбали квартиру у рівних частках.

08 листопада 2002 року ОСОБА_1 укладено договір № 6020 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території з ЖЕО-604.

ОСОБА_1 зареєстрована за вказаною адресою з 12 листопада 2002 року.

Відомості про реєстрацію ОСОБА_2 у квартирі відсутні.

За відомостями, наданими приватним нотаріусом Морозовою С. В. у листі № 100/01-16 від 15 червня 2020 року, 22 січня 2003 року за договором дарування, посвідченого та зареєстрованого за № 302, 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 , відчужена нею на користь третіх осіб.

Позивач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м.Києва» є балансоутримувачем будинків комунальної власності у Печерському районі м.Києва відповідно до п.16 рішення Київської міської ради від 09 жовтня 2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» та надає відповідачам послуги з утримання та обслуговування будинків та прибудинкової території.

18 травня 2016 року ОСОБА_1 подала до ЖЕК КП «Печерська брама» письмову претензію з приводу термінового ремонту покрівлі будинку АДРЕСА_2 , зареєстрованою за № К-590.

30 грудня 2016 року ОСОБА_1 подала до ЖЕК КП «Печерська брама» письмову претензію з приводу термінового ремонту покрівлі будинку АДРЕСА_2 , зареєстрованою за № П-1608.

12 липня 2017 року ОСОБА_1 подала до ЖЕК КП «Печерська брама» письмову претензію з приводу термінового встановлення огороджуючих конструкції біля вікон у 9-му під`їзді, прочищення вентиляційних труб, наведення благоустрою на прибудинковій території та ремонту покрівлі будинку АДРЕСА_2 , зареєстрованою за № П-2304.

29 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулася із письмовою претензією з приводу термінового ремонту у 9-му під`їзді, наведення благоустрою на прибудинковій території, заміни існуючих комунікацій (окрім каналізації) та ремонту покрівлі будинку АДРЕСА_2 , зареєстрованою за 432/Ко/П-371.

Також, судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від

- 4 -

19 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2020 року, позов КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» про стягнення боргу за спожиті житлово-комунальні послуги у справі № 757/29873/18-ц задоволено, стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» заборгованість за комунальні послуги в розмірі 4 112, 44 грн. (по 2056,22 грн. з кожної) за період з 01 травня 2015 року по 01 листопада 2017 року.

Постановою Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у вказаній справі № 757/29873/18-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, судові рішення залишено без змін.

Також, судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 як співвласник квартири не в повному обсязі оплачує надані позивачем послуги з утримання та обслуговування будинків та прибудинкової території, має заборгованість.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Вирішуючи позов КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м.Києва», суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачка ОСОБА_1 як співвласник квартири у багатоквартирному будинку не проводить в повному обсязі оплату за надані послуги з утримання будинку і прибудинкової території, має прострочену заборгованість, що у свою чергу порушує права позивача як надавача цих послуг та є підставою для стягнення боргу в судовому порядку.

При цьому суд виходив з того, що рішенням Печерського районного суду м.Києва від 19 грудня 2019 року вже стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача борг за послуги з утримання будинку по 2056,22 грн. з кожної за період з 01 травня 2015 року до 01 листопада 2017 року, а тому в даній справі підлягає стягненню борг за період із 01 листопада 2017 року.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення боргу за надані послуги з утримання та обслуговування будинків та прибудинкової території за період, коли був чинним як Закон України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IVвід 24 червня 2004 року, так і Закон України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VІІІ від 09 листопада 2017 року, який уведений в дію з 01 травня 2019 року і стосується позовних вимог про стягнення боргу за утримання будинку і прибудинкової території за період із 01 травня по 01 грудня 2019 року.

Відповідно ч.1 ст.13 Закону № 1875-IV до житлово-комунальних послуг відносяться комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газопостачання, опалення, вивезення побутових відходів) та послуги із утримання будинків і прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

Згідно ч.1 ст.19 Закону № 1875-IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Згідно положень ч.3 ст.20 Закону № 1875-IV споживач зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.32 Закону № 1875-IV плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні положення містять п.1 ст.5 та ч.1 ст.9 Закону № 2189-VІІІ (уведений в дію з 01 травня 2019 року), згідно яких до житлово-комунальних послуг належить житлова послуга з управління багатоквартирним будинком. А оплату за спожиті житлово-комунальні

- 5 -

послуги споживач здійснює щомісяця та незвільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків та гуртожитків, затверджених постановою КМ України № 572 від 8 жовтня 1992 року споживач зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно п.5 Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою КМ України № 529 від 20 травня 2009 року (з послідуючими змінами) розрахунковим періодом сплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше встановленого договором числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Серед обов`язків співвласників багатоквартирного будинку, визначених у ст.7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», є в тому числі своєчасна оплата за спожиті житлово-комунальні послуги.

Отже, суд пришов до вірних висновків про порушення відповідачкою ОСОБА_1 прав позивача та необхідність їх захисту шляхом стягнення боргу за надані послуги.

Водночас, стягуючи усю суму боргу у сумі 8280,27 грн. лише із відповідачки ОСОБА_1 , суд допустив неправильне застосування норм матеріального права.

Як вище вказувалося ОСОБА_1 є співласником квартири АДРЕСА_1 , якій належить 1/2 частина цієї квартири.

Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.356 ЦК власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ст.360 ЦК співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Тобто, за змістом даних норм співвласник будинку або квартири несе відповідальністьпо оплаті житлово-комунальних послуг відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності.

Таке повністю відповідає судовим рішенням у справі № 757/29873/18-ц, де стягуючи із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» борг в рівних частинах по 2056,22 грн. з кожної, суди врахували, що сторони є співвласниками квартири і мають нести відповідальність пропорційно часткам у праві власності.

Суд наведеного не врахував та помилково стягнув із ОСОБА_1 , яка є власником 1/2 частини квартири, усю суму заборгованості.

Переглядаючи рішення суду в частині вирішення позову ОСОБА_1 апеляційний суд керується наступним.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки їх недоведеністю.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками. Суд першої інстанції вірно виходив із того, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів того, що послуги з утримання та обслуговування будинків та прибудинкової території позивачем не надаються або надаються неякісно, що виключає задоволення її вимог в частині зобов`язання відповідача щомісяця проводити поточний ремонт конструктивних елементів, внутрішньо будинкових систем гарячого і холодного водопостачання, водовідведення, центрального опалення та зливної каналізації і технічних пристроїв будинку та елементів зовнішнього

- 6 -

спорядження.

В той же час, колегія суддів не може погодитися з висновками суду в частині відмови ОСОБА_1 у зобов`язанні КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», укласти з нею договір на обслуговування будинку та прибудинкової території.

Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений ст.16 ЦК України.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким, на свій розсуд, а цілком конкретним способом захисту свого порушеного права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором (п.5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц.

ОСОБА_1 заявилапозовні вимоги про установлення правовідносин шляхом зобов`язання КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» до укладення відповідного договору. Разом із тим, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, у разі відмови надавача послуг чи споживача укласти договір про надання послуг, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 577/3125/15-ц.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 рроку у справі № 6-110цс12.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 заявила вимоги про зобов`язання відповідача укласти договір, вимог про визнання догвоору укладеним на відповідних умовах, не заявляла, а отже відсутні законні підстави для задоволення таких позовних вимог, ооскільки обраний позивачкою спосіб захисту свого права не відповідає закону.

Щодо вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» провести перерахунок боргу по особовому рахунку № НОМЕР_1 за житлово-комунальні послуги, виходячи з розміру її частки у власності квартирі, то дане питання вирішене судом шляхом стягнення з ОСОБА_1 половини

- 7 -

заборгованості, пропорційно її частці у праві власності.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» та в частині вирішення позову ОСОБА_1 про зобов`язання укласти з нею договір на обслуговування будинку та прибудинкової території ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає зміні.

Суд стягує із ОСОБА_1 на КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м.Києва» борг за обслуговування будинку за період із 01 листопада 2017 року по 01 грудня 2019 року у розмірі 4140 гривень 13 коп.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України у зв`язку із зміною судового рішення суд змінює розподіл судових витрат і покладає на відповідачку судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині зобов`язання КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» укласти з нею договір на обслуговування будинку та прибудинкової території, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не звернув уваги на недоведеність суми боргу 8246,64 грн. безпідставні

В матерілах справи міститься розрахунок боргу щодо вартості послуг з утриимання будинку і прибудинкової території, який є чітким, доступним і зрозумілим (а.с.32). Наданий позивачем розрахунок боргу є належним, допустимим, достовірним та достатнім письмовим доказом (ст.ст.76-80 ЦПК України), на підставі якого суд установив розмір боргу відповідача по внескам. У вказаному розрахунку чітко зазначено період нарахування (помісячно), тариф та розмір плати за кожен місяць на утримання будинку, а також розмір сплачених ОСОБА_1 коштів.

У випадку, якщо відповідачка вважає, що наданий позивачем розрахунок невірний, зокрема, що тариф вказано невірно, або, що він не відображає всі сплачені нею кошти, чи відображає у іншому (меншому) розмірі, то згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, відповідачка була зобов`язана його спростувати, надавши свій розрахунок чи інші, передбачені ст.76 ЦПК України докази, на його

- 8 -

спростування, чого відповідачем не зроблено.

Самі лише посилання на неналежність даного доказу, як помилково важає відповідачка, не є достатніми підставами для його неприйняття судом.

Відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що діюче процесуальне законодавство надає стороні широке коло можливостей для надання доказів чи спростування доказів, наданих іншою стороною, в тому числі згідно ст.106 ЦПК України відповідачка мала можливість провести експертне дослідження за власною ініціативою на спростування розрахунку боргу, проте не зробила цього.

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи скарги про те, що відносини між учасниками здійснюються виключно на договірних засадах, а договір про надання послуг між сторонами не укладався, а тому позивач не є надавачем послуг щодо відповідачки, а остання не є їх споживачем.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка єспіввласником і мешкає у квартирі АДРЕСА_1 , балансоутримувачем якого є позивач, який і надає послуги з утримання будинку і прибудинкової території. Той факт, що між сторонами не укладено договір про надання послуг не є підставою для звільнення відповідачки від оплати наданих позивачем послуг.

Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15, предметом якої був спір про стягнення боргу за надані комунальні послуги. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив висновок, відповідно до якого, хоча у ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що відносини між учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п.1 ч.1 ст.20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.3 ст.20 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг.

З таким правовим висновком погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не надано правової оцінки нерозірваного договору про надання послуг, укладеного ще у 2003 році між нею та ЖЕО-604, який єдиний має право вимагати сплати послуг небгрунтовані.

Наявність укладеного договору між ОСОБА_1 і ЖЕО-604 не має ніякого правового занчення для вирішення даної справи, оскільки судом незаперечно встановлено, що послуги з утримання будинку і прибудинкової території, де мешкає ОСОБА_1 , надаються саме КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», яке і має право стягнення вартості наданих мешканцям будинку послуг. Відповідачка наведеного не спростувала.

Посилаючись на цей договір, вона не надала доказів, що саме ЖЕО-604 надає їй послуги з утриимання будинку і прибудинкової території за місцем її проживання і такі у справі відсутні.

Окрім того, дані обстаивни, що саме КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» надає послуги з обслуговування будинку

- 9 -

встановлені судовими рішенням у справі № 757/29873/18-ц, де позов КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» про стягнення боргу задоволено.

Згідно приписів ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній чи адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні її позову, при цьому навіть не викликав і не допитав свідків та не з`ясував які конкретно послуги надавалися їй позивачем, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Відповідно до приписів цивільного процесуального закону докази у процесі мають відповідати певним критеріям. Зокрема докази мають бути належними, тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.77 ЦПК), допустимими, тобто такими, що підтверджують певні обставини справи, які за законом не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.79 ЦПК), достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК) та достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.80 ЦПК).

Порядок оформлення претензій споживачів передбачено Законом України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема, за результатами перевірки якості надання комунальних послуг або якості послуг з управління багатоквартирним будинком складається акт-претензія, який підписується споживачем та виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком).

Відповідно до частини шостої статті 27 вказаного Закону України, у разі неприбуття виконавця комунальної послуги або управителя (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) в установлений строк або необґрунтованої відмови підписати акт-претензію такий акт підписується споживачем, а також не менш як двома споживачами відповідної послуги, які проживають (розташовані) в сусідніх будівлях (у приміщеннях - якщо послуга надається у багатоквартирному будинку), і надсилається виконавцю комунальної послуги або управителю (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) рекомендованим листом.

Виконавець комунальної послуги або управитель (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) протягом п`яти робочих днів вирішує питання щодо задоволення вимог, викладених в акті-претензії, або видає (надсилає) споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензії. У разі ненадання виконавцем (управителем) відповіді в установлений строк претензії споживача вважаються визнаними таким виконавцем (управителем), як передбачено частиною сьомою Закону.

Отже за змістом даних норм належними належними та допустимими, тобто такими, що підтверджують певні обставини справи, які за законом не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, доказами щодо ненадання (неналежного надання) послуг має бути відповідна претензія та відповіднй акт-претензія, які у справі відсутні.

За відсутності вказаних докуметів, покази свідків не є допустимим джерелом доказів, на підставі яких можливо встановити обставини справи для їх правової оцінки, а тому суд вірно не викликав свідків.

Це ж стосується доводів відповідачки про те, що надані послуги з боку позивача щодо утриимання будинку і прибудинкової території не могли бути надані, бо не були сертифіковані, які є безпідставними та не грунтуються на законі.

Коелгія суддів частково погоджується із доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом належно не мотивовано відмову у задоволенні її вимог про зобов`язання

- 10 -

відповідача укласти з нею договір, що свідчить про те, що всупереч практики ЄСПЛ вона «не була почута».

Проте відповідно до ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Аналогічні роз`яснення містить п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», згідно якого порушення або неправильне застосування норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, порушення вимог ст.59 ЦПК щодо допустимості засобів доказування, необґрунтована відмова суду в задоволенні клопотання осіб, які беруть участь у справі, у дослідженні доказів (ст.60 ЦПК), порушення вимог ст.215 ЦПК щодо змісту рішення суду тощо.

Наведені скаржницею ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду щодо відсутності передбачених законом підстав для задоволення вимог в цій частині, а відтак підстави для скасування рішення з цих підстав відсутні.

Разом з тим, допущене судом порушеення приписів процесуального закону щодо мотивованості сулового рішення не є обов`язковою (безумовною) підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки права ОСОБА_1 , передбачені процесуальним законом були в повному обсязі реалізовані нею в суді апеляційної інстанції, де її інтереси представляв адвокат Піскун С.О., який навів усі аргументи, які вважав за необхідне.

Окрім того, всі наведені в апеляційній скарзі доводи та заперечення щодо незаконності оскаржуваного рішення апеляційним судом ретельно розглянуті і їм дана оцінка, що у свою чергу свідчить про дотримання прав ОСОБА_1 на справедливий розгляд її справи передбачений Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Наведені нею аргументи враховані при зміні рішення.

Доводи скарги про те, що скаржницяне могла надати повноцінного відзиву, бо не було задоволене її клопотання про надання позову з додатками, а суд двічі на її думку безпідставно відмовив їй у розгляді справи за правилами загального позовного провадження, недопустивши її адвоката, що є порушенням ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення ЄСПЛ у справі «Бартая прти Грузії» та порушивши її право на доступ до суду необгрунтовані.

По-перше, ОСОБА_1 отримала ухвалу про відкриття провадження та позов з додатками 03 червня 2020 року, що стверджується рекомендованим повідомленням (а.с.23), а відтак до ухвалення рішення 15 березня 2021 року, тобто протягом дев`яти місяців мала повну можливість подати позов відзив, натомість оскаржила ухвалу про відкриття провадження.

По-друге, відповідно до положень ч.4 ст.62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером. В матеріалах справи суду першої інстанції відсутні як довіреність, так і ордер адвоката щодо представництва інтересів ОСОБА_1 , як і взагалі відсутні будь-які докази про укладення відповідної угоди з адвокатом на представництво.

По-третє, як вище вказувалося дана справа відповідно до приписів п.1 та п.5 ч.6 ст.19 ЦПК України (справи у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму та справи про захист прав споживачів) є малозначною і відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного позовного провадження, а тому суддя першої інстанції в ухвалі від 12 травня 2020 року про відкриття провадження обгрунтовано ухвалив проводити розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

- 11 -

Наведені положення процесуального закону є чіткими, зрозумілими та прогнозованими, а відтак ОСОБА_1 при вчиненні процесуальних дій мала це враховувати.

Решта доводів апеляційної скарги враховані при зміні рішення.

Даючи оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 15 березня 2021 року в частині задоволення позовних вимог Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва»змінити, стягнувши із ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» борг за обслуговування будинку у розмірі 4140 гривень 13 коп. та судовий збір у розмірі 1051 грн.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 15 березня 2021 року в частині відмови у задоволені вимог ОСОБА_1 прозобов`язання Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва»укласти договір на обслуговування будинку та прибудинкової території, змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови, в іншій частині це рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: