Ухвала

Іменем України

29 липня 2021 року

м. Київ

справа № 2/2218/234/11

провадження № 61-9625ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»,

стягувач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

боржник - ОСОБА_1 ,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 лютого 2021 року у складі судді Бондарчука В. В. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 05 травня 2021 року у складі колегії суддів: П`єнти І. В., Корніюк А. П., Талалай О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (далі - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп») звернулось до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження.

В обґрунтування заяви товариство вказувало, що заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 квітня 2013 року у справі № 2/2218/234/11 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»), заборгованість в сумі 232 956,09 дол. США, що станом на 14 липня 2010 року за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) було еквівалентно 1 840 865,61 грн, та пені в сумі 47 508,43 грн, а всього в сумі 1 888 374,04 грн та судові витрати в сумі 1 820,00 грн. На виконання рішення суду було видано виконавчий лист.

Виконавчий лист № 2/2218/234/11 пред`явлено стягувачем до примусового виконання до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Шевченківського РВ ДВС у м. Києві) та 22 травня 2014 року відкрито виконавче провадження № 43410624.

15 липня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено договір про відступлення прав вимоги № GL48N718070_І_1, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором від 29 листопада 2007 року № 29/11/2007/840-К/1067 перейшло до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», таким чином відповідно до вимог статей 512, 513 Цивільного кодексу України ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло прав кредитора у зобов`язанні, що виникло із вищезазначеного кредитного договору.

З огляду на викладене, заявник просив замінити стягувача у виконавчому провадженні № 43410624 з примусового виконання виконавчого листа № 2/2218/234/11.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 лютого 2021 року, залишеною без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 05 травня 2021 року, замінено стягувача у справі № 2/2218/234/11 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 29 листопада 2007 року № 29/11/2007/840-К/1067 в розмірі 232 956,09 дол. США, що станом на 14 липня 2010 року за офіційним курсом НБУ було еквівалентно 1 840 865, 61 грн та пені в сумі 47 508,43 грн, з ПАТ «КБ «Надра» на ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Задовольняючи заяву ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відбулася заміна стягувача у зобов`язанні, внаслідок чого заявник є новим стягувачем у виконавчому провадженні за виконавчим листом у справі за позовом ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У червні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 лютого 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 05 травня 2021 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про заміну стягувача у виконавчому провадженні залишити без задоволення.

Ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без руху та надано заявнику строк для надання доказів сплати судового збору у розмірі 454,00 грн.

У липні 2021 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків, а саме - квитанція від 14 липня 2021 року № ПН17979 про сплату судового збору у розмірі 454,00 грн.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій при задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження не звернули увагу на те, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» не може мати право вимоги за кредитним договором від 29 листопада 2007 року № 29/11/2007/840-К/1067, оскільки останнє не немає ліцензії НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями, а також на те, що договір на підставі якого відбулось відступлення ПАТ «КБ «Надра» права вимоги є нікчемним в силу закону.

Також у касаційній скарзі зазначено, суди попередніх інстанцій не врахували висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 461/2900/11.

Крім того, касаційна скарга містить доводи про те, що судами не надано належну оцінку усім наявним у справі доказам.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 травня 2013 року у справі № 2/2218/234/11 з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 29 листопада 2007 року № 29/11/2007/840-К/1067 у розмірі 232 956,09 дол. США та пеню в сумі 47 508,43 грн; судові витрати в сумі 1 820,00 грн.

На виконання цього рішення судом видано виконавчий лист № 2/2218/234/11, який пред`явлено до примусового виконання та відкрито виконавче провадження за ним.

15 липня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону від 22 травня 2020 року № UA-EA-2020-05-12-000017-b укладено договір про відступлення прав вимоги № GL48N718070_І_1, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» набула статусу нового кредитора та отримала право грошової вимоги до боржників, в тому числі право вимоги за кредитним договором до боржника ОСОБА_1 .

Додатком № 2 до договору є реєстр договорів, права вимоги за якими відступається, та боржників/ поручителів/ заставодавців/ іпотекодавців/ дебіторів за такими договорами, де під номером 3061 зазначено позичальника ОСОБА_1 .

Згідно з платіжними дорученнями від 06 липня 2020 року № 1 ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на виконання лоту GL48N718070_І_1 згідно з протоколом електронного аукціону № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22 травня 2020 року сплатило на користь ПАТ «КБ «Надра» повну вартість ціни договору про відступлення права вимоги, загальна сума сплачена за лотом склала 188 900 625 грн.

Таким чином, факт набуття прав вимоги ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» підтверджується договором відступлення права вимоги від 15 липня 2020 року № GL48N718070_І_1, додатком № 2 до договору та платіжними дорученнями.

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 442 ЦПК України, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

За змістом статті 512 ЦК України, статті 442 ЦПК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.

З огляду на викладене, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.

Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.

У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус як сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статті 442 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням положень статті 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 456/3808/14-ц.

Підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва на стадії виконання рішення суду, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.

Таким чином, заміна сторони виконавчого провадження (у виконавчому листі) її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу.

Без заміни сторони виконавчого провадження (у виконавчому листі) правонаступник позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження».

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.

За таких обставин, звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу стягувача відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду, при цьому реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливо лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні, оскільки новий кредитор, без вирішення питання про заміну сторони у зобов`язанні, не має права звернутись до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 643/4902/14-ц (провадження № 61-26197св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 201/8548/16-ц (провадження № 61-16059св18), від 15 серпня 2018 року у справі № 190/2119/14-ц (провадження № 61-20171св18), від 06 серпня 2020 року у справі № 2029/2-2180/11 (провадження № 61-4475св20).

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що виконавчий лист щодо стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості було видано стягувачеві, відповідне виконавче провадження триває, правильно виходив з того, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» надало суду докази, згідно з якими право грошової вимоги перейшло від первісного стягувача до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про заміну сторони у виконавчому провадженні.

Доводи касаційної скарги про те, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» не може мати право вимоги за кредитним договором від 29 листопада 2007 року № 29/11/2007/840-К/1067, оскільки останнє не немає ліцензії НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями, а також про те, що договір на підставі якого відбулось відступлення ПАТ «КБ «Надра» права вимоги є нікчемним в силу закону, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом в Україні, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання є Закон України «Про валюту і валютні операції».

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про валюту і валютні операції» небанківські фінансові установи на підставі ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій здійснюють такі валютні операції: торгівля валютними цінностями в готівковій формі; переказ коштів; здійснення розрахунків у іноземній валюті на території України за договорами страхування життя; факторинг (у частині здійснення розрахунків на території України в іноземній валюті між факторами та клієнтами за операціями з міжнародного факторингу щодо відступлення права грошової вимоги до боржника-нерезидента); інші валютні операції, визначені НБУ. Небанківські фінансові установи здійснюють валютні операції, пов`язані з наданням фінансових послуг такими установами, без отримання ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій у випадках та порядку, встановлених Національним банком України.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 1 Закону України «Про валюту і валютні операції» валютна операція - операція, що має хоча б одну з таких ознак: а) операція, пов`язана з переходом права власності на валютні цінності та (або) права вимоги і пов`язаних з цим зобов`язань, предметом яких є валютні цінності, між резидентами, нерезидентами, а також резидентами і нерезидентами, крім операцій, що здійснюються між резидентами, якщо такими валютними цінностями є національна валюта; б) торгівля валютними цінностями; в) транскордонний переказ валютних цінностей та транскордонне переміщення валютних цінностей.

Укладення 15 липня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» договору про відступлення прав вимоги № GL48N718070_І_1 не підпадає під ознаки здійснення валютної операції, оскільки за вказаним договором передавалась не заборгованість, предметом якої є валютні цінності, а право вимоги такої заборгованості з третьої особи, тобто, відбулось відступлення права вимоги, а не переведення валютного боргу.

Таким чином, відсутність у ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може свідчити про нікчемність договору про відступлення прав вимоги від 15 липня 2020 року № GL48N718070_І_1, чи неможливість мати право вимоги, адже вказана ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії.

Посилання у касаційній скарзі про те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 461/2900/11 є безпідставними з урахуванням того, що у наведеній заявником постанові суду касаційної інстанції та оскаржуваних судових рішеннях судів встановлено різні фактичні обставини справ.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Таким чином, оскільки зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, у відкритті касаційного провадження за касаційною представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 лютого 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 05 травня 2021 року суд відмовляє.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадженняу справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про заміну стягувача у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 лютого 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 05 травня 2021 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик