Справа №2-3725/11
Провадження №22-ц/812/477/21
У Х В А Л А

24 березня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі судді Кушнірової Т.Б., вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2012 року, постановленого у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2012 року частково задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, 03 лютого 2021 року ОСОБА_1 (до реєстрації шлюбу ОСОБА_4 ) звернулася до Миколаївського апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Водночас у тексті апеляційної скарги відповідачка заявила клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції від 15 жовтня 2012 року.

Як на поважність причин пропуску строку посилалась на те, що їй не було відомо про розгляд цієї справи та ухвалення оскаржуваного рішення суду, оскільки з травня 2011 року постійно проживала в Республіці Молдові. Восени 2019 року (у вересні-листопаді місяці), приїхавши до м. Миколаєва вона дізналась про блокування карткового рахунку у зв`язку з відкриттям виконавчого провадження. В подальшому, через свого представника, у грудні 2020 року ознайомившись з матеріалами справи, 03 лютого 2021 року подала апеляційну скаргу.

22 лютого 2021 року ухвалою Миколаївського апеляційного суду апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без руху, з підстав передбачених ст. 357 ЦПК України (чинної на час подачі апеляційної скарги), наведені підстави для поновлення процесуального строку апеляційного оскарження визнано неповажними, та запропоновано останній вказати інші підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення.

У визначений строк ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про усунення недоліків апеляційної скарги, в якій зазначала, що починаючи з третьої декади листопада 2020 року і до кінця грудня вона не мала можливості з`ясувати номер судової справи.

Крім того, у зв`язку із запровадженням обмежень зумовлених поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, лише 16 грудня 2020 року її представник зміг ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження.

Після цього, звернувшись до суду першої інстанції 24 грудня 2020 року з заявою та ознайомившись з матеріалами справи, дізналась про наявність декількох судових рішень відносно неї щодо стягнення кредитної заборгованості, у тому числі оскаржуваного рішення, подала апеляційну скаргу.

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2012 року слід відмовити зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Як видно з матеріалів справи 15 жовтня 2012 року Центральним районним судом м. Миколаєва ухвалено рішення у даній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року №2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства та інших законодавчих актів», яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

Відповідно до п.п.13 п.1 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 294 ЦПК України (діючої на час ухвалення оскаржуваного рішення суду) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга на рішення районного суду від 15 жовтня 2012 року подана ОСОБА_1 03 лютого 2021 року, тобто з пропуском процесуального строку на апеляційне оскарження на одинадцять років.

Разом з тим, судочинство у цивільних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 127 ЦПК України (в редакції чинній на час подачі апеляційної скарги), суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними істотними труднощами для вчинення відповідних процесуальних дій. Поновлення пропущеного процесуального строку є правом апеляційного суду, яке він використовує, виходячи із поважності причин пропуску строку на оскарження.

Питання про поважність причин пропуску процесуального строку в розумінні ст. 127 ЦПК України вирішується судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України з 1997 року, кожному гарантується право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у контексті Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного та обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Рябих проти Росії»).

Можливість відновлення пропущеного процесуального строку пов`язується із наявністю саме поважних причин його пропуску. Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивними непереборними та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України»).

Звертаючись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою ОСОБА_1 просила поновити строк на апеляційне оскарження з посиланням на те, що не була обізнана про наявність судового провадження у даній справі.

Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_1 дійсно не була присутня під час розгляду справи судом першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань» (чинної на час відкриття провадження по даній справі) якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Згідно відомостей Адресно-довідкового бюро УМВС України в Миколаївській області зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 , на час розгляду справи, була кв. АДРЕСА_1 (а.с.50).

Саме на вищезазначену адресу заявниці Центральним районним судом м. Миколаєва надсилались процесуальні документи у даній справі (ухвала про відкриття провадження та судові повістки).

Вказані поштові відправлення з процесуальними документами суду повернулися відправнику (суду першої інстанції) із зазначенням причин повернення «не проживання за зазначеною адресою» (а.с.63,68,69).

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17).

Сам лише факт не отримання скаржником кореспонденції, яку суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, вказує на суб`єктивну поведінку сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України (чинної на час розгляду справи) стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

В матеріалах справи містяться розписки про одержання судової повістки як відповідачем ОСОБА_2 так і її представником ОСОБА_5 для вручення (передачі) ОСОБА_1 (а.с.59, 85).

Посилання ОСОБА_1 на перебування за межами України з травня 2011 року, з долученням до апеляційної скарги доказів, а саме копій підтвердження репатріації (червень 2011 року); свідоцтва про шлюб (квітень 2012 року); посвідки на постійне проживання для іноземців (вересень 2012 року); закордонного паспорту (отриманого 16 серпня 2012 року) та відмітки про перетин кордону у цьому паспорті (починаючи з серпня 2012 року) не свідчать про постійне, безперервне перебування ОСОБА_1 в Республіці Молдові. А тому не можуть свідчити про її необізнаність щодо розгляду справи судом першої інстанції.

В своїй заяві про поновлення строку ОСОБА_1 також зазначає, що починаючи з кінця листопада 2020 року не могла з`ясувати номер судової справи.

Водночас заявницею не зазначено, із наданням доказів, жодних аргументів стосовного того, що саме позбавило її можливості дізнатися про оскаржуване рішення суду першої інстанції раніше, тобто з часу, коли їй стало відомо про блокування її карткового рахунку (листопад 2019 року по четвертий квартал 2020 року).

При цьому суд апеляційної інстанції враховує позицію Європейського суду з прав людини викладену у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 40, 41, від 3 квітня 2008 року), згідно якої в розумні інтервали часу особою мають вживатися заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Будучи обізнаною про примусове виконання судового рішення відносно неї, щонайменше з листопада 2019 року, ОСОБА_1 мала можливість, протягом майже року, з`ясувати відомості щодо виконавчого провадження, орган державної виконавчої служби на виконанні якого перебуває виконання судового рішення, номер судової справи, суд, який ухвалив судове рішення, інформацію відносно апелянта як боржника як з Єдиного реєстру боржників, так і з Єдиного реєстру виконавчих проваджень, які мають публічний характер та знаходяться у вільному доступі. В подальшому отримавши таку інформацію, мала можливість ознайомитися з текстом оскаржуваного судового рішення, та з урахуванням Закону України «Про доступ до судових рішень» вжити усіх залежних від апелянта заходів щодо своєчасного оскарження рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2012 року.

З огляду на наведені вище обставини, не можуть бути прийняті до уваги й посилання ОСОБА_1 в заяві про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження на запровадження карантинних обмежень, які не перешкоджали їй звернутися до органів державної виконавчої служби як шляхом подачі поштою письмового звернення так і за допомогою засобів електронного зв`язку та отримати інформацію відносно неї, як боржника.

Зважаючи на наведені вище обставини, суд приходить висновку про те, що причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду, наведені в заяві від 19 березня 2021 року про поновлення строку, не є тією виключною обставиною, що може бути підставою для поновлення цього строку, оскільки можливість подання апеляційної скарги на оскаржуване рішення з моменту, коли особа дізналася про його наявність, залежала лише від волевиявлення самого скаржника.

Необхідність перегляду судового рішення, що набрало законної сили та чинне понад одинадцять років, має бути зумовлена виключними обставинами (оскільки може мати наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність рішення, здійснюючи свої права та обов`язки протягом усього часу чинності цього рішення), наявність яких є очевидною та безспірною, що обґрунтовувало би порушення принципу правової визначенності, який вимагає поваги до остаточного рішення суду, та виправдовувало таке порушення необхідністю відновлення прав та охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулася до суду за таким переглядом, а також неможливістю цієї особи відновити свої права шляхом використання передбачених законом інших способів захисту.

За таких обставин, у відкритті апеляційного провадження слід відмовити, відповідно до ст. 358 ЦПК України (чинної на час вирішення питання про прийняття апеляційної скарги до розгляду).

Керуючись ст. 358 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2012 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її прийняття.

Суддя Миколаївського

апеляційного суду Т.Б. Кушнірова