Справа № 310/9086/20
РІШЕННЯ

Іменем України

28 липня 2021 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Білоусової О.М.,

за участі секретаря судового засідання Зозулі В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бердянськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» про визнання договору позики недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати договір позики, укладений між нею та ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» недійсним.

З позовної заяви вбачається, що між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Дінеро» укладено договір відповідно до якого ОСОБА_1 отримано позику, однак, ознайомившись зі змістом договору, вона вважає, що він є недійсним з огляду на таке.

Так, ТОВ «ФК «Дінеро» надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, договір не підписаний. При цьому, покупець (замовник, споживач) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції за обсягом своїх прав в обов`язків прирівнюється до споживача у разі укладення договору поза торговельними або офісними приміщеннями та у разі укладення договору на відстані відповідно до Закону України захист прав споживачів".

Частинами 2,3 ст.13 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що перед укладенням договорів на відстані продавець (виконавець) повинен надати споживачеві інформація про: 1) найменування продавця (виконавця), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії; 2) основні характеристики продукції; 3) ціну, включаючи плату за доставку, умови оплати; 4) гарантійні зобов`язання та інші послуги, пов`язані з утриманням чи ремонтом продукції; 5) інші умови поставки або виконання договору; 6) мінімальну тривалість договору, якщо він передбачає періодичні поставки продукції або послуг; 7) вартість телекомунікаційних послуг, якщо вона відрізняється від граничного тарифу; 8)період прийняття пропозицій; 9) порядок розірвання договору. Факт надання інформації, як вказує позивачка, повинен бути підтверджений письмово або за допомогою електронного повідомлення.

Позивачка зауважує, що відповідно до ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору.

ОСОБА_1 наголошує, що споживач має бути письмово проінформований про те, що вартість послуг третіх осіб установлюється виключно такими особами, відповідно кредитодавець не здійснює інформування про розмір відповідних витрат та/або їх зміну протягом строку дії договору про споживчий кредит і не включає їх до розрахунку реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача.

Позивачка також вважає, що зазначену вимогу з боку відповідача проігноровано та не повідомлено письмово всю необхідну їй інформацію щодо умов договору. Зазначає, що відповідач скористався тим, що їй, як позичальнику, об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав їй відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору, не зазначив їх в його змісті. Тому, вважає, що на правовідносини розповсюджується ч.1 ст. 230 ЦК України, оскільки вона була навмисно введена в оману щодо обставин, які мають істотне значення, тому правовичн визнається недійсним.

Крім того, п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань, за договором є несправедливими умовами, можуть бути визнані недійсними.

З приводу підписання договору, ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 цього Кодексу. Так, прийняття пропозиції від відповідача укласти електронний договір (акцепт) здійснено шляхом зазначення у відповідному чекбоксі галочки на сторінці сервісу з надання онлайн позик відповідачем та введення одноразового ідентифікатора без заповнення форми заяви про прийняття пропозиції в електронній формі, що не відповідає положенням абзацу 3 ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у зв`язку із чим договір укладений між позивачкою та відповідачем є таким, що не прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі.

У своєму позові ОСОБА_1 звертає увагу, що договір про надання позики фінансового кредиту, укладений між сторонами, містить ознаки кредитного договору, проте, в оспорюваному договорі не вказана ціна й сукупна вартість кредиту. Зазначає, що у разі відсутності інформації про вартість додаткових та супутніх послуг третіх осіб, які є обов`язковими для отримання споживчого кредиту, для надання інформації враховуються вимоги законодавства про споживче кредитування щодо визначення вартості цих послуг відповідно до їх орієнтовної вартості», проте, працівниками ТОВ «ФК «Дінеро» проігноровано вимоги законодавства та не надано розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, тобто, витрат, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. У зв`язку з цим реально нарахований їй відсоток за користування кредитними коштами став значно більшим.

ОСОБА_1 у позовній заяві акцентує увагу на нечесності підприємницької практики, вказує, що відповідачем введено її в оману щодо істотних умов договору. Також при укладенні договору порушено принцип рівності сторін, так як запропоновано укласти договір на фактично відомих лише відповідачу умовах. Розмір нарахованих відсотків за кредитним договором, укладеним між нею та відповідачем, значно перевищує розмір заборгованості за кредитом.

На підставі наведеного ОСОБА_1 просить задовольнити позов у визначений спосіб.

02.02.2021 до матеріалів справи надійшов відзив представника відповідача, в якому він просить у задоволенні позову відмовити. Разом із цим, відповідач надав до суду завірену належним чином копію договору разом із додатками.

У відзиві представник відповідача зазначає, що між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Дінеро» укладено договір кредитної лінії № АG 7042466 від 12.03.2020 в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача в електронній формі. Договір було укладено саме позивачем шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який було надіслано позивачу на його фінансовий номер телефону та введено позивачем у інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача. Процес верифікації, який проходив позивач на сайті відповідача підтвердив, що саме позивач, використовуючи особистий фінансовий номер телефону та власну банківську картку, особисто уклав договір.

Вказує, що у позовній заяві позивач підтверджує укладання договору та не заперечуює отримання грошових коштів.

Щодо тверджень позивача про нечесну підприємницьку практику та несправедливі умови договору відповідач вказує, що при оформленні заявки на веб-сайті відповідача www.dinero.ua, у позивача була можливість ознайомитись з усіма умовами договору. А також, одразу після підписання на електронну пошту позивача було відправлено примірник підписаного Договору разом із Паспортом споживчого кредиту, Спеціальними умовами. Зазначає, що законодавчі норми п.5 ч.З статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» неможливо застосувати до договірних відносин Позивача та Відповідача, оскільки процентна ставка ніяким чином не пов`язана з порушення у разі невиконанням зобов`язань Позивача за Договором, а застосовується лише за користування кредитними коштами.

Також відповідачем зазначено, що позивач є постійним клієнтом відповідача з 19.02.2018 року та уклала вже 5 (п`ять) договорів, виконувала всі їх умови, погодившись з усіма умовами в т.ч. з відсотками за користування кредитними коштами.

Позивач в судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином, разом з позовом подала до суду заяву в якій просить розглядати справу без її участі.

Представник відповідача також не з`явився в судове засідання, повідомлений належним чином, надав заяву, в якій просить розглядати справу без його участі, проти позовних вимог заперечує в повному обсязі.

Дослідивши наявні у справі докази, у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню.

Так, ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Судом встановлено, що 12.03.2020 між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Дінеро» було укладено договір № АG 7042466 в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача в електронній формі до якого позивачем було отримано позику.

Відповідно до пунктів 2.1., 2.1.1 договірні відносини між сторонами встановлються за допомогою дистанційних засобів, а саме на порталі позичальник повинен заповнити заяву шляхом введення необхідної суми кредиту та строку оплати, а також надати (завантажити) інші дані та документи, що вимагаються. Також, якщо буде використовуватися електронний платіж, посилання на постачальника таких послуг повинно відкриватися у полі, в якому Позичальник повинен ввести реквізити своєї платіжної картки.

Відповідно до пункту 2.3 договору одержання позичальником суми кредиту, зазначеної в спеціальних умовах кредиту або додатковій угоді до спеціальних умов кредиту, підтверджує факт того, що договір або додаткову угоду до спеціальних умов кредиту, на підставі наступної (повторної) заяви та / або запиту позичальника у відповідності з договором, між Сторонами було укладено за допомогою дистанційних засобів.

Відповідно до пункту 2.4 договор, включаючи його додаткові угоди, укладений за допомогою дистанційних засобів, має таку ж силу, як і договір, підписаний у паперовому вигляді.

Відповідно до спеціальних умов для короткострокового кредиту договору кредитної лінії № АG 7042466 від 12.03.2020, ОСОБА_1 отримала суму кредиту у розмірі 10700,00 гривень, строком на 30 днів, фіксована процентна ставка за день користування складає 1,31 %, у місці реквізитів та підпису кредитного договору зазначено, що позичальника підписав договір електронним підписом.

Таким чином, в момент заповнення заявки позивачем, з метою отримання кредитних коштів ОСОБА_1 автоматично прийняла пропозицію (оферту) відповідача та приєдналася до умов публічного договору щодо правил оформлення та видачі кредитних коштів.

Крім того, як підтверджено відповідачем, клієнт обирає персональний логін і пароль для входу в Особистий Кабінет. При підписанні документів на телефонний номер Клієнта, направляється повідомлення з одноразовим ідентифікатором у вигляді коду, який Клієнт зобов`язаний ввести на веб-сторінці (далі - «електронний підпис одноразовим ідентифікатором»). Електронний підпис одноразовим ідентифікатором як аналог власноручного підпису є підтвердженням особи Клієнта. Сторони домовилися, що всі документи щодо надання Кредиту підписуються Клієнтом з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Так, наданими доказами підтверджено, що відповідно до умов Договору № АG 7042466 позивач отримала грошові кошти та була обізнана про необхідність повернення разом з відсотками, які передбачені умовами Договору. Натомість, позивачка не виконала умов Договору, та не провела сплату кредитних коштів у строк, передбачений умовами Договору.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтями 218-235 ЦК України визначено окремі підстави для визнання правочину недійсним чи встановлені підстави нікчемності правочину.

Відповідно до роз`яснень, наведених у п.7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Частиною 1 ст.230 ЦК України передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

Згідно зі ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». До договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів», в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Виходячи з положень ст.230 ЦК України, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Встановивши, що грошові кошти надавалися позичальнику в кредит на тридцять днів, відповідачем було повідомлено про сплату 1,31% на добу за користування кредитними коштами, що визнається позивачкою, а також те, що позивачка не надала доказів наявності умислу в діях відповідача щодо введення її в оману, враховуючи всі наявні письмові докази, додані до відзиву, безпосередньо досліджені судом під час розгляду справи (копію анкети-заяви, публічної пропозиції (оферти) на укладення договору про надання фінансового кредиту, спеціальних умов для короткострокового кредиту договору кредитної лінії № АG 7042466 від 12.03.2020, доказів надходження коду - одноразового ідентифікатора на телефонний номер позивачки, доказу підписання договору саме позивачем, доказу відправки грошових коштів позивача в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача, фото клієнта, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним.

Суд також зазначає, що у ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною 5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Згідно зі ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

Крім того, ст.652 ЦК України надає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В абзаці 2 ч.2 ст.639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Таким чином, можливо зробити висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

При цьому, реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи надані стороною відповідача докази, суд дійшов переконання, що укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивачки, цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Суд бере до уваги, що на офіційному сайті відповідача розміщено Публічну пропозицію (оферту), а також сам Договір, в яких зазначена вся повна інформація щодо умов укладення кредитного договору, а саме визначено: порядок укладення договору та надання фінансового кредиту; предмет та строк дії Договору; права і обов`язки сторін; порядок нарахування процентів за користування кредитом та механізм повернення кредиту; продовження строку користування кредитом (пролонгація); реструктуризація договору; відповідальність сторін; внесення змін і доповнень.

Така інформація є відкритою та доступною для невизначеного кола осіб. Позивачка мала змогу, перш ніж укласти Договір, детально ознайомитися з його умовами, у тому числі з розміром відсотків за користування кредитними коштами та порядком їх повернення, звернутись за онлайн-роз`ясненнями в разі наявності запитань або незрозумілих тверджень в умовах.

У своїй позовній заяві позивач посилається, серед іншого, на те, що при укладенні договору її введено в оману, однак, з таким твердженням суд не погоджується, оскільки позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на оману, що вплинуло на її волевиявлення та має істотне значення.

Суд також наголошує, що вимоги про визнання правочинів недійсними, заявлені на підставі ст.230 ЦК України, можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях іншої особи та істотність значення обставин, щодояких особу введено в оману. Таким чином, ОСОБА_1 повинна довести належними та допустимими доказами наявність умислу у діях відповідача ввести в оману позивача щодо дійсних істотних умов Договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19, пр. № 61-9071св20, яку суд застосовує відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України.

З наведеного вбачається, що заявлені вимоги зводяться до оспорювання суми заборгованості, наявної на час звернення до суду, проте, їх розмір та порядок нарахування не є предметом розгляду даної справи.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач не надала жодного належного та допустимого доказу наявності у діях відповідача умислу ввести в оману позивача щодо дійсних умов укладення Договору, враховуючи специфіку укладення електронного правочину, та той факт, що ініціатива його укладення виходила саме з боку позивачки, яка мала доступ до відкритої та повної інформації, розміщеної на офіційному сайті відповідача у відкритому доступі для невизначеного кола осіб, а також могла звернутись до будь-якої іншої фінансової установи з метою отримання кредитних коштів. Поряд з цим, не надано позивачем жодних доказів, які б свідчили про невідповідність умов оспорюваного кредитного договору № АG 7042466 від 12.03.2020 вимогам чинного на час укладення правочину законодавства та про несправедливість його умов, адже доводи про ненадання повної інформації щодо умов та настання ризиків при укладенні договору та нечесну підприємницьку практику ґрунтуються виключно на припущеннях позивача і спростовуються самим змістом договору. На підставі наведеного встановлено підстави для відмови у задоволенні позову.

Враховуючи норму ч.ч.1, 6 ст.141 ЦПК України, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору за пред`явлення до суду позову про захист прав споживача, судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 2, 7, 10, 12-13, 76-81, 133, 141, 209, 223, 229, 244-245, 247, 258-259, 263-265, 268, 272-273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» про визнання договору позики недійсним, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення судового рішення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Бердянського міськрайонного суду

Запорізької області О. М. Білоусова