ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1031/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Заставенко М.О.,

при секретарі Проценко Я.Б.

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законного представника, третя особа: Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація, про визнання протиправними дій та скасування рішення про реєстрацію місця проживання-

ВСТАНОВИВ:

16.09.2020 позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання протиправними дій та скасування рішення про реєстрацію місця проживання, у якому просить визнати незаконною реєстрацію в предметі іпотеки та відновити становище, що існувало до порушення, шляхом скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у квартирі, яка є предметом іпотеки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовна заява обґрунтована тим, що 19.10.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0 на суму 80 000,00 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 13,90 % річних. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 19.10.2007 був укладений договір іпотеки №2297 за умовами якого в іпотеку було передано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 12.12.2011 між АКІБ «УкрСиббанк» та позивачем були укладені Договір факторингу №1 та Договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, згідно яких право вимоги за вищевказаним кредитним договором та договором іпотеки перейшло до позивача. Позивач вказує, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , без достатніх правових підстав зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Позивач зазначає, що згідно п. 2.4.6. Договору іпотеки ОСОБА_5 як Іпотекодавець зобов`язався не реєструвати в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя. ТОВ «Кей-Колект» не надавало згоди на реєстрацію будь-кого в іпотечному майні. Окрім того, у п. 1.4. Договору іпотеки вказано, що предмет іпотеки жодним чином не відчужений, у спорі та під арештом (забороною) не перебуває, в оренду/лізинг/довірче управління не переданий. Також, що укладанням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, в тому числі не порушені права дітей. Посилаючись на положення ст.ст. 9, 10 Закону України «Про Іпотеку» позивач зазначає, що право користування об`єктом іпотеки може здійснюватися виключно за згодою іпотекодержателя, тобто без наявності письмової згоди останнього, будь-яка особа позбавлена можливості здійснювати реєстрацію свого місця проживання на об`єкті, що є предметом іпотеки. Власники квартири (яка знаходиться в іпотеці) вправі зареєструвати у ній своїх рідних або членів сім`ї (зокрема малолітніх та неповнолітніх дітей за згодою батьків), а також інших осіб при наявності належного дозволу іпотекодержателя такої квартири, що передбачено ст. 9 Закону України «Про іпотеку». Посилаючись на положення ст. 8 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» позивач вказує, що власник нерухомого майна, що обтяжено, та є предметом іпотеки, може використовувати його тільки за цільовим призначенням та розпоряджатися останнім тільки за наявності відповідної згоди іпотекодержателя, чого в даному випадку не відбулося, та під час реєстрації осіб у жилому приміщенні іпотекодержатель своєї згоди на вчинення зазначених дій не надавав. Також позивач зазначає, що із системного аналізу ст.ст. 1, 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що реєстрація місця проживання сама по собі здійснюється з метою обліку і не може породжувати жодного права, в тому числі права користування. І навпаки, лише наявне право користування майном може бути підставою для наявності реєстрації місця проживання чи перебування в цьому майні. Тобто реєстрація відповідачів не свідчить про те, що відповідачі мають право користування зазначеною квартирою.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 29.10.2020 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Дарницьку районну у м. Києві державну адміністрацію.

28.12.2020 до суду надійшли пояснення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, де зазначено про те, що жодних дій стосовно реєстрації місця проживання відповідачів за адресою АДРЕСА_1 третя особа не вчиняла. Справу просила розглядати за відсутності представника адміністрації.

13.04.2021 представник відповідача ОСОБА_6 подав до суду письмові пояснення, в яких зазначено про те, що позивач обрав невірний спосіб захисту прав, позивачем не надано доказів , що він є власником квартири, не надано доказів, що іпотеко держателем вжито звернення стягнення на предмет іпотеки. Порушень з боку органів реєстрації в момент винесення рішення про реєстрацію місця проживання не було, орган реєстрації діяв на підставі норм законодавства.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13.04.2021 закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті.

Представник позивача у судове засідання не прибув, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність

Представник відповідача ОСОБА_2 також у судове засідання не прибув та подав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив у задоволенні позову відмовити.

Інші відповідачі у судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Представник третьої особи також не прибув у судове засідання, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у його відсутність.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши матеріали справи та з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 19.10.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0 на суму 80 000,00 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 13,90% річних

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором кредиту договором 19.10.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки №2297 за умовами якого в іпотеку було передано кв. АДРЕСА_1 .

За умовами вказаного договору, іпотекодержатель зобов`язався не перешкоджати іпотекодавцям у володінні предметом іпотеки, якщо володіння не порушує умов цього договору та умов Закону України «Про іпотеку». При цьому, іпотекодавці зобов`язались не надавати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя (п.п. 2.2.1., 2.4.6.).

Як вбачається з матеріалів справи, в подальшому відбулось переуступлення прав вимоги за вказаними договором кредиту та договором іпотеки на підставі договору факторингу №1 від 12.12.2011 та договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011, що були укладені між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект».

Відповідно до положень ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно ст. 575 ЦК України, Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

За змістом ст. 586 ЦК України, заставодавець має право користуватися предметом застави відповідно до його призначення, у тому числі здобувати з нього плоди та доходи, якщо інше не встановлено договором і якщо це випливає із суті застави. Заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом.

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (ст. 1 Закону України «Про Іпотеку»).

Статтею 9 Закону України «Про Іпотеку» визначено, що Іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.

З наданих суду відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА», вбачається, що з часу укладення договору кредиту та договору іпотеки у квартирі АДРЕСА_1 22.06.2010 зареєстрована ОСОБА_2 1995 р.н., 10.01.2014 - ОСОБА_1 , 1974 р.н., та ОСОБА_3 , 2003 р.н.

Таким чином на момент реєстрації у квартирі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були неповнолітніми.

Позивач зазначає, що відповідачі всупереч умовам договору іпотеки не мали права без згоди іпотекодержателя реєструватися в предметі іпотеки, а тому вважає, що дана реєстрація є незаконною та просить відновити становище, яке існувало до порушення шляхом скасування реєстрації місця проживання відповідачів в предметі іпотеки. Проте, суд не може погодитися з доводами позовної заяви, виходячи з наступного.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України регулюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі за текстом - Закон № 1382-IV), який також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Статтею 2 названого Закону визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

За визначенням абз. 7 ст. 3 Закону № 1382-IV органом реєстрації місця проживання є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Абзацом 5 ст. 3 Закону № 1382-IV та ч. 1 ст. 379 Цивільного кодексу України надано визначення поняттям «місце проживання» та «житла фізичної особи».

Так, місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до абз. 11 ст. 3 Закону № 1382-IV реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 названого Закону (в редакції 2012 року) громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Отже, громадянам гарантується вільний вибір місця свого проживання. В той же час, реєстрація місця проживання громадян здійснюється у встановленому чинним законодавством порядку відповідним виконавчим органом, на який покладено обов`язок щодо реєстрації осіб.

Положеннями ст. 9 Закону України «Про іпотеку» від 5.06.2003 N 898-IV (надалі - Закон N 898-IV) визначено, що іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу).

Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону N 898-IV іпотекодавець повинен своєчасно повідомляти іпотекодержателя про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану предмета іпотеки, а також про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права іпотекодержателя за іпотечним договором.

Таким чином, право користування об`єктом іпотеки може здійснюватися виключно на згодою іпотекодержателя, тобто без наявності письмової згоди останнього, будь-яка особа позбавлена можливості здійснити реєстрацію свого місця проживання на об`єкті, що є предметом іпотеки.

Отже, власники квартири (яка знаходиться в іпотеці) вправі, відповідно до положень наведеного законодавства, реєструвати в останній своїх рідних членів сім`ї (зокрема малолітніх та неповнолітніх дітей за згодою батьків), а також інших осіб при відповідній наявності належного дозволу іпотекодержателя такої квартири, обов`язок щодо чого передбачений ст. 9 Закону України «Про іпотеку».

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки з позовної заяви не вбачається, що позивач звертався як власник до територіальних органів надання адміністративних послуг з заявою про зняття відповідачів з реєстрації і останньому було відмовлено у вчиненні такої дії, і які в подальшому можуть бути оскаржені до суду та на права та обов`язки яких впливатиме рішення суду, з залученням до участі у справі в якості відповідача державний орган, який здійснює реєстрацію. Крім того, позивачем не надано доказів, що останній звертався до відповідачів з вимогою про зняття їх з реєстрації, проте остання не була виконана відповідачами. Також не надано суду доказів того, що відповідачі у порушення умов договору іпотеки, були зареєстровані у квартирі без згоди іпотекодержателя та їхня реєстрація порушує права позивача.

Зважаючи на недоведеність позовних вимог, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності та необґрунтованості.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 89, 141, 178, 258, 259, 263-265, 268, 273, 275, 279, 280, 281, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 29, 405, 546, 575, 586 ЦК України, Законами України «Про іпотеку», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законного представника, третя особа: Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація, про визнання протиправними дій та скасування рішення про реєстрацію місця проживання - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.О. Заставенко