КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/5043/19 Головуючий 1 інстанція -Усатова І.А.
Провадження № 22-ц/824/3207/2021 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 березня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сержанюка А.С., Гуля В.В.,

за участю секретаря: Карпенка В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Київ від 17 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду м. Київа з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

Свої вимоги мотивувала тим, щовона є власником квартири,що знаходиться по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2012 року.

Зазначила, що спірній квартирі зареєстрований відповідач, який не проживає з січня 2016 року, окрім того, за весь час непроживання відповідач не з`явився в спірному житлі та не виявив бажання щодо вселення в нього.

Вказала, щоповинна нести витрати, щодо сплати комунальних послуг з розрахунку, включаючи відповідача, що вводить її у зайві витрати. Також реєстрація відповідача в спірному житлі позбавляє можливості оформити субсидію.

Просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Київ від 17 жовтня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач - апелянт ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилаються на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, те, що акт не проживання від 24 січня 2019 року містить підпис майстра ОСОБА_3 , який на момент підписання акту про не проживанняОСОБА_2 в квартирі по АДРЕСА_1 , перебував у трудових відносинах з Житлово-експлуатаційною дільницею №906 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва»

Вважає, що акт підписано уповноваженою посадовою особою, про що свідчить печатка комунального підприємства.

Окрім того, зазначає, щовідповідач не проживає в спірному житловому приміщенні з січня 2016 року, за весь час не проживання не з`являвся в квартирі та не виявляв бажання щодо вселення в неї.

Просить рішення Солом`янського районного суду м. Київ від 17 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої та апеляційної інстанції було встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2012року, право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 .

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи № 38690931 від 03 квітня 2019 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, як вбачається з акту про непроживання особи за місцем реєстрації від 24 січня 2019 року, який складений та підписаний мешканцями будинку (сусідами) - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , засвідчений майстром т/д № 3 - ОСОБА_6 та завірений печаткою Житлово-експлуатаційною дільницею № 904, яким зазначається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з січня 2016 року по теперішній час.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад один рік, а акт від 24 січня 2019 року, як єдиний наданий доказ на підтвердження заявлених вимог, не є достатньою та безумовною підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинику (квартири), які проживають разом із ним в будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселення не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України, а саме: дружина наймача, їх діти та батьки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З матеріалів вбачається, що позов позивача обґрунтований тим, що вона не згідна з тим, що у спірній квартирі по АДРЕСА_1 , власником, якої на підставі договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2012 року, власником є позивач, зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , який не проживає у квартирі з січня 2016 року, окрім того, за весь час не з`явився в спірному житлі та не виявив бажання щодо вселення в нього.

Вказала, щоповинна нести витрати, щодо сплати комунальних послуг з розрахунку, включаючи відповідача, що вводить її у зайві витрати. Також реєстрація відповідача в спірному житлі позбавляє можливості оформити субсидію.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Такого правового висновку щодо застосування положень ст.ст.71, 72 ЖК України дійшов і Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц та у постанові від 22 листопада 2018 року у справі №760/13113/14-ц,.

Отже, саме причини та строк не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні є предметом доказування в справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обов`язок доказування даних обставин покладається на сторону позивача.

Колегія суддів, встановивши дійсні обставини справи, ставиться критично до копіїакту про не проживання особи у житловому приміщенні від 24.01.2019 року, складений двома особами (вказані як сусіди), з якого вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 не проживає понад 1 рік (а.с. 14), оскільки з нього не вбачається, яким чином 24.01.2019 року було встановлено факт не проживання відповідача ОСОБА_2 у спірній квартирі саме понад 1 рік, та факт не користування ним квартирою.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі ч.2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має праве на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Отже, колегія суддів, погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції, та вважає, що акт від 24 січня 2019 року як єдиний наданий доказ на підтвердження заявлених вимог, не є достатньою та безумовною підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом.

Таким чином, суд першої інстанції, вірно встановив фактичні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Київ від 17 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: А.С. Сержанюк

В.В. Гуль