ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1320/21Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року : Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 квітня 2021 року, ухваленого у складі судді Пересунько Я.В., у справі за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко Інна Павлівна, Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, про визнання договору дарування недійсним, повний текст рішення складено 14 травня 2021 року, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він та його неповнолітній син являються співвласниками Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , інша Ѕ частина вказаної квартири належала ОСОБА_3

15 липня 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визначення порядку володіння, користування квартирою та розподіл рахунків на сплату комунальних послуг. Під час судового розгляду даної справи, 07 жовтня 2020 року ОСОБА_3 подарувала Ѕ частину спірної квартири ОСОБА_4 .

Вважає, що вказаний правочин є недійсним з підстав встановлених ч.1 ст. 203 та ст. 215 ЦК України, оскільки він суперечить актам цивільного законодавства та міжнародним нормам, а також порушує права та інтереси його малолітнього сина ОСОБА_2 .

Внаслідок укладення оспорюваного договору дарування, син позивача не може належним чином користуватися квартирою з незнайомою, сторонньою для нього особою ОСОБА_4 . Проживання дитини із зовсім незнайомою людиною та сторонньою для нього особою не може сприяти розвитку його фізичних та розумових здібностей, що не відповідає вимогам ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», не сприяє його повному, гармонійному розвитку, сімейному оточенню, атмосфері щастя, любові та розуміння, що визначено преамбулою до Конвенції про права дитини.

Оспорюваний договір дарування вчинено без згоди органу опіки та піклування, що суперечить вимогам встановленим ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей».

На підставі викладеного, позивач просив суд визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 07 жовтня 2020 року недійсним.

Застосувати до даного договору двосторонню реституцію позбавити ОСОБА_4 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 є тіткою малолітнього на час укладення оспорюваного договору, та не відносилась до переліку осіб, що замінюють батьків та мають обов`язки щодо свого племінника, а тому не була зобов`язана звертатись до органу опіки та піклування щодо надання згоди на передачу в дарунок іншій особі належної їй 1/2 частини спірної квартири.

Отже, згода органу опіки та піклування на відчуження ОСОБА_3 права власності на належну їй 1/2 частину квартири, право власності та користування якою мав і її на той час малолітній племінник - не була обов`язковою, а тому ця обставина не є підставою для визнання недійсним такого договору.

Після укладення оспорюваного договору розмір частки неповнолітнього ОСОБА_2 не змінився і він так само має на праві власності 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 та не позбавлений права користуватись цією квартирою, у тому числі й вимагати разом із батьком установлення конкретного порядку користування нею.

Наявна в матеріалах справи інформація про психоемоційний стан дитини не може обмежувати права одного із співвласників квартири на укладення договору дарування щодо своєї частки у праві власності на квартиру.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в даному випадку існує конкуренція двох інститутів права: інститут права власності та інститут права, який захищає права та інтереси неповнолітньої дитини. Наявність такої конкуренції було визнано представником відповідача у судових дебатах.

Вказаний договір дарування є недійсним з підстав встановлених ч.1 ст. 203 та ст. 215 ЦК України, оскільки він суперечить актам цивільного законодавства та міжнародним нормам, а також порушує права та інтереси малолітнього сина скаржника.

Наявність оспорюваного договору дарування призводить до того, що малолітній син позивача не може належним чином користуватися квартирою з незнайомою, сторонньою для нього особою, такі обставини шкодять нормальному та гармонійному розвитку дитини.

Судом не враховано вимоги ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», та не застосовано ч.1 ст. 203 ЦК України, принцип 6 Декларації прав дитини, преамбулу та ст. ст. 3,8 Конвенції про права дитини, ст. 8 Конвенції про контакт з дітьми, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства».

Місцевий суд лише формально врахував доводи позивача про психоемоційний стан сина апелянта. Водночас, такий стан дитини, її права та інтереси є більш значними ніж формальне порушення права власності ОСОБА_3 .

Скаржник намагається бути гарним, турботливим батьком, але судом не враховано, що він не може увесь час бути поруч з дитиною, тому нічим не зможе допомогти своєму сину, коли він в квартирі залишиться сам на сам із ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_4 не визнає право користування сина ОСОБА_1 у вказаній квартирі.

Відповідачі по справі діють недобросовісно, оскільки ОСОБА_3 приховала від нотаріуса те, що малолітній ОСОБА_5 має право на вказану квартиру, та про наявність судового спору. Недобросовісність ОСОБА_4 полягає у його поведінці під час судових засідань, коли він відмовлявся відповідати на поставлені йому питання.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить рішення залишити без змін. Вказує, що договір дарування укладений між відповідачами не суперечить вимогам законодавства та відповідає їх внутрішній волі.

Системний аналіз вимог чинного законодавства дає підстави для висновку, що органи опіки і піклування надають згоду на відчуження будинку, квартири, якщо таке відчуження здійснюється батьками або особами, які їх замінюють.

ОСОБА_3 є тіткою малолітньому ОСОБА_2 , тому не є особою що замінює йому батьків, і не зобов`язана утримувати та забезпечувати сина позивача. Для укладення оспорюваного договору дарування згода органу опіки і піклування не вимагається.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Зазначає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, та дійшов вірного висновку, що оспорюваний договір дарування не суперечить актам чинного законодавства, а його укладенням не порушено прав та законних інтересів осіб, яких вона зобов`язана утримувати за законом чи договором.

Закони України «Про охорону дитинства» та «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних осіб» на які посилається апелянт регулюють порядок здійснення правочинів щодо майна дітей батьками, а вона такою щодо неповнолітнього ОСОБА_2 не являється.

Нею вчинено правочин щодо належного їй майна, вона не є одним із батьків неповнолітнього щодо майна якого укладалася угода, тому відсутні жодні підстави для отримання дозволу органу опіки і піклування при укладенні оспорюваного договору.

Вказує, що є тіткою ОСОБА_2 , має свою сім`ю та проживає з нею в іншому житлі.

В даному випадку реституція фактично вирішує лише перекладання обов`язків позивача щодо забезпечення належних умов проживання дитини на неї та порушує її право належним чином користуватися належною їй власністю, і покладає обов`язки щодо утримання майна, яке нею не використовується.

Після укладення оспорюваного правочину розмір частки неповнолітнього не змінився, також він не позбавлений права користуватися цією квартирою.

У власності апелянта знаходиться також інше нерухоме майно, що свідчить про наявність інших можливостей забезпечення піклування про свого неповнолітнього сина.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

В судовому засіданні встановлено та підстверджується матеріалами справи, що 07 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. було посвідчено договір дарування частини квартири, зареєстрований у реєстрі за № 3036, бланк НМК 154146, за змістом якого ОСОБА_3 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_4 прийняв у власність як дарунок - 1/2 частку у праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 79-82).

Право власності на вказану частку квартири за ОСОБА_4 було зареєстровано приватним нотаріусом в державному реєстрі 07 жовтня 2020 року, що підтверджується витягом №227171497 від 07 жовтня 2020 року (т.1 а.с. 180).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.

Частиною 1 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК України).

Звертаючись із даним позовом, ОСОБА_1 , обґрунтовуючи недійсність вищевказаного договору дарування, вказував що такий правочин укладений без згоди органу опіки та піклування, а також порушує права його неповнолітнього сина.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч.1 ст. 355, ч.1 ст.356 ЦК України).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №227155542, станом на 07 жовтня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були співвласниками по 1/4 частині квартири АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 - іншої 1/2 частини вказаної квартири (т.1 а.с. 171-172).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 21 листопада 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану по Соснівському району м.Черкаси Черкаського міського управління юстиції, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 являються батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 15).

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 16 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили, визначено місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 (т.1 а.с. 16-23).

Місцевим судом встановлено та не оспорюється сторонами, що станом на 07 жовтня 2020 року позивач та його син ОСОБА_2 фактично проживали у вказаній квартирі, однак не були зареєстровані за вказаною адресою.

Приписами ч.3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла (ч.3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»).

За змістом ч.ч. 3,4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

До осіб, що замінюють батьків та мають обов`язки щодо дитини, відповідно до положень СК України належать: 1) опікун (частина четверта статті 249 СК України); 2) піклувальник (частина четверта статті 249 СК України); 3) особа, що усиновила чи удочерила (частина четверта статті 232 СК України); 4) патронатний вихователь (стаття 255 СК України); 5) прийомні батьки (частина друга статті 256-2 СК України); 6) батьки-вихователі дитячого будинку (частина друга статті 256-6 СК України); 7) фактичний вихователь, особа, яка взяла у свою сім`ю дитину-сироту або дитину, позбавлену батьківського піклування (стаття 261 СК України).

Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Водночас, системне тлумачення вказаних вище норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що органи опіки та піклування надають згоду на відчуження будинку, квартири, якщо таке відчуженння здійснюється батьками або особами, які їх замінюють.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року по справі №385/1598/18.

Судом першої інстанції встановлено та визнається сторонами, що ОСОБА_3 являється тіткою неповнолітньому ОСОБА_2 , а тому не відноситься до осіб, які згідно вимог чинного законодавства замінюють йому батьків, відтак не зобов`язана отримувати згоду органу опіки і піклування при відчуженні належній їй на праві власності частки у спірній квартирі.

Враховуючи вищевикладене необґрунтованими є доводи скаржника щодо порушення місцевим судом норм матеріального права.

Безпідставними є доводи апелянта щодо порушення права його неповнолітнього сина на користування вищевказаною квартирою, оскільки як встановлено судом ОСОБА_2 являється власником ј частки у праві спільної власності на квартиру, що згідно вимог чинного законодавства породжує й право користування квартирою у відповідній частці, тому, при відчуженні ОСОБА_3 своєї частки у праві спільної власності ОСОБА_4 не відбулося жодного звуження майнових прав неповнолітнього, зокрема й на користування спірною квартирою, відповідно вказаний правочин не суперечить та не порушує охоронювані законом інтереси дитини, не зменшує та не обмежує його права та інтереси щодо жилого приміщення, та не порушує гарантії збереження права дитини на житло.

З огляду на викладене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Інші доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі не можуть бути підставою для задоволення даної скарги, оскільки є необґрунтованими та не спростовують вищевикладених висновків суду.

За таких обставин апеляційний суд не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко Інна Павлівна, Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, про визнання договору дарування недійсним - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 29 липня 2021 року.

Судді