ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/848/20 Номер провадження 22-ц/814/1598/21Головуючий у 1-й інстанції Тесленко Т.В. Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Абрамова П.С., Пилипчук Л.І.

секретар: Зеленська О.І.

за участю представника заінтересованої особи ОСОБА_1 адвоката Антіхо-вича В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_2 адвоката Марченко Галини Іванівни

на ухвалу Кобеляцького районного суду Полтавської області від 11 травня 2021 року по справі за скаргою ОСОБА_2 , стягувач ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження головний державний виконавець Кобеляцького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції України (м. Суми) Даценко Вікторія Василівна на постанову про накладення штрафу від 05 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2020 року ОСОБА_2 в особі свого представника адвоката Марченко Г.І., звернувся до суду зі скаргою на постанову головного державного виконавця Кобеляцького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції України (м. Суми) Даценко В.С. від 05 квітня 2019 рокупро накладення штрафу.

В обґрунтування скарги зазначав, що згідно виконавчого листа №2/532/213/2015 від 06 квітня 2015 року з нього на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі ј всіх видів заробітку.

В рамках виконання даного рішення суду на нього накладений штраф в розмірі 11 954 грн. 49 коп., що складає 30% від розміру заборгованості зі сплати аліментів.

Штраф накладений на підставі постанови державного виконавця Кобеляцького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції України (м. Суми) Даценко В.С. від 05 квітня 2019 року по виконавчому провадженню №47352373.

Зазначав, що оскаржувана постанова державного виконавця є протиправною, оскільки в період працевлаштування у нього відсутня несплата аліментів, а заборгованість виникла саме за той період, коли він не міг працевлаштуватися та не мав жодного доходу, однак не зареєструвався безробітнім.

З огляду на викладене, просив поновити строк на оскарження постанови головного державного виконавця Кобеляцького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції України (м. Суми) Даценко В.С. про накладення штрафу на ОСОБА_2 , яка постановлена 05 квітня 2019 року по виконавчому провадженню №47352373;

скасувати постанову головного державного виконавця Кобеляцького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції України (м. Суми) Даценко В.С. про накладення штрафу в розмірі 11 954 грн. 49 коп. на ОСОБА_2 , яка постановлена 05 квітня 2019 року по виконавчому провадженню №47352373.

Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 11 травня 2021 року у задоволенні вимог скаржника ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Марченко Г.І. про поновлення строку на оскарження постанови головного державного виконавця Кобеляцького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції України (м. Суми) Даценко В.С. про накладення штрафу від 05 квітня 2019 року відмовлено.

Скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Марченко Г.І., стягувач ОСОБА_4 , суб`єкт оскарження головний державний виконавець Кобеляцького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції України (м. Суми) Даценко В.С. на постанову про накладення штрафу від 05 квітня 2019 року залишено без розгляду.

Не погодившись з даною ухвалою суду першої інстанції, представник скаржника ОСОБА_2 адвокат Марченко Г.В. оскаржила її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати ухвалу Кобеляцького районного суду Полтавської області від 11 травня 2021 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зазначала, що предметом оскарження в даній скарзі є постанова головного держав-ного виконавця Кобеляцького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції України (м. Суми) Даценко В.С. про накладення штрафу від 05 травня 2019 року, та поновлення строку на оскарження є необхідною передумовою для реалізації права скаржника для звернення до суду.

Крім того, вказувала, що ЦПК України не містить визначення поважності причин пропуску строку на оскарження постанови державного виконавця. Поважною причиною пропуску строку на подання скарги на постанову державного виконавця заявник вказує відсутність інформації про винесення постанови.

Крім того, зауважувала, що судом першої інстанції зазначено, що скаржник змінив місце проживання, не повідомив про це орган виконавчої служби, а тому всі повідомлення щодо виконання рішення суду про стягнення аліментів надходили на адресу, що вказана у виконавчому документі. Однак, факт направлення всіх повідомлень щодо виконання рішення суду про стягнення аліментів на адресу, що вказана у виконавчому документі не підтверджено матеріалами справи. Жодного доказу направлення на адресу, що вказана у виконавчому документі державним виконавцем не надано.

Окрім того, у матеріалах справи відсутні докази того, що державний виконавець надіслав ОСОБА_2 постанову про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням та надав його доступ до Автоматизованої системи виконавчих проваджень.

На апеляційну скаргу представника скаржника ОСОБА_2 адвоката Марчен- ко Г.В. свій відзив подав представник стягувача ОСОБА_5 адвокат Антіхович В.П., у якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін ухвалу суду першої інстанції.

Зазначав, що доводи апеляційної скарги гуртуються на тому, що державний виконавець не виконав свого обов`язку щодо інформування апелянта про можливість накладення штрафу за несплату аліментів та на тому, що державним виконавцем не надано підтвердження направлення надіслання скаржнику спірної постанови. Однак вказані твердження є безпідставними, адже з моменту винесення заявник знав про свій щомісячний обов`язок сплати аліментів н утримання дитини. Відповідно не сплачуючи аліменти він знав, що кожного місяця сума заборгованості зростає. З розумінням того, що заборгованість зростає і до нього можуть бути застосовані штрафні санкції, апелянт звертався до адвоката, яка в подальшому надіслала відповідні запити до ВДВС, тому апелювання до того, що суд першої інстанції зробив якісь припущення є безпідставними.

Також вказував, що посилання заявника на те, що він добровільно повідомив державного виконавця про своє місце роботи та проживання є прямою маніпуляцією, адже боржник з моменту винесення рішення суду про стягнення аліментів зобов`язаний вчасно проводити їх сплату та слідкувати за тим, щоб не утворювалася заборгованість.

Окрім того, абз. 2 ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

Як вбачається з зазначеної норми, боржник притягується довідповідальності не за «ухилення від сплатиаліментів протягом двох років», як намагається представити скаржник, а через «наявність заборгованості», що не може тлумачитись інакше, як існування заборго-ваності на дату винесення постанови державним виконавцем. Конструкція цієї норми принципово викладена законодавцем однозначно, що перешкоджає будь-яким різночитан-ням, що ведуть до ухилення від сплати аліментів.

Оскільки боржник не заперечує той факт, що станом на 05 квітня 2019 року сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів у боржника перевищував суму відповідних платежів, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що предметом звернення ОСОБА_2 досуду є постанова головного державного виконавця Кобеляцького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції України (м. Суми) Даценко В.С. від 05 квітня 2019 року про накладення штрафу в розмірі 11 954 грн. 49 коп., що складає 30% від розміру заборгованості зі сплати аліментів, у виконавчому провадженню №47352373.

Відмовляючи у поновленні строку на оскарження вищевказаної постанови та залишаючи скаргу ОСОБА_2 без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що незнання останнього про існування спірної постанови про накладення штрафу не є поважною причиною пропуску строку.

Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки вони прийняті з порушенням норм процесуального права.

Так, за нормами ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частиною 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністра-тивного суду в порядку, передбаченому законом.

Виходячи зі змісту наведеної вище норми закону, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Такий правовий висновок наведений в Постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 лютого 2019 року у справі №927/769/16, від 10 квітня 2019 року у справі №766/740/17-ц та від 24 квітня 2019 року у справі №509/4842/17.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно із ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до сталої правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у справах №161/8267/17 від 30 січня 2019 року, №682/3112/18 від 04 березня 2020 року на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані, поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Відтак, спори щодо накладення штрафу належать до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. Однак, суд першої інстанції на викладене уваги не звернув та розглянув скаргу в порядку цивільного судочинства.

За нормами п. 1 ч. 1 ст. 255, ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією

Частинами першою, другою статті 377 ЦПК України визначено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

За наведених обставин, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі. При цьому заявнику необхідно роз`яснити його право на оскарження дій державного виконавця з питань накладення штрафу в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 377, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_2 адвоката Марченко Галини Іванівни задовольнити частково.

Ухвалу Кобеляцького районного суду Полтавської області від 11 травня 2021 року скасувати, провадження у справі закрити.

Роз`яснити ОСОБА_2 про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ухвали звернутися до апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Бондаревська С.М.

Судді: Абрамов П.С.

Пилипчук Л.І.