Ухвала

28 липня 2021 року

м. Київ

справа № 205/2018/17

провадження № 61-20110св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Барабаш Юлія Володимирівна,

розглянув у судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_7 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т.П., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Барабаш Ю. В., про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 03 листопада 1981 року до 20 травня

2005 року вона та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі.

08 травня 1996 року подружжя набуло у власність квартиру АДРЕСА_1 . Право власності зареєстроване за ОСОБА_8 .

Після розірвання шлюбу ОСОБА_8 був знятий з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Вона продовжувала проживати у зазначеній квартирі.

Їй стало відомо, що 22 грудня 2014 року ОСОБА_8 продав квартиру

ОСОБА_2 , вказавши у договорі купівлі-продажу, що це майно належить йому на праві власності у повному обсязі.

Вважала квартиру об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому при відчуженні її ОСОБА_2 необхідна була її згода на продаж квартири.

На підставі, на її переконання, підробленого рішення суду Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 06 жовтня 2014 року у справі № 205/6537/14-ц її знято з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири, після чого 26 травня 2015 року ОСОБА_2 продала квартиру ОСОБА_9 ..

09 жовтня 2015 року ОСОБА_9 та ОСОБА_4 та ОСОБА_7 уклали договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого останні стали власниками квартири по Ѕ частині кожен.

У свою чергу 06 листопада 2015 року ОСОБА_7 подарувала сину

ОСОБА_3 Ѕ частину квартири.

Зазначала, що ОСОБА_2 не могла не знати про те, що ОСОБА_8 продавав квартиру, яка є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки в цій квартирі проживала вона (позивачка) разом зі своїм сином - ОСОБА_10 .

Ураховуючи викладене, позивачка, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 22 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 .

Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 27 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 27 серпня

2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову

ОСОБА_1 .

Визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 22 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 .

У листопаді 2019 року до Верховного Суду від ОСОБА_7 надійшла касаційна скарга, у якій вона, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 зазначає, що вона є особою, яка не брала участь у справі, однак судом вирішено питання про її права та обов`язки, оскільки вона була покупцем спірної квартири.

Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2021 року справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження.

У частині четвертій статті 389 ЦПК України (в редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) передбачено, що особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, має право подати касаційну скаргу на судове рішення лише після його перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою.

Тлумачення частини першої та четвертої статті 389 ЦПК України (в редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) дозволяє зробити висновок про те, що касаційна скарга може бути подана особою, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки лише після розгляду апеляційною інстанцією її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2020 року в справі № 522/11183/16-ц (провадження № 61-47255св18) вказано, що «згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. У частині четвертій статті 389 ЦПК України передбачено, що особа, яка не брала участі в справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, має право подати касаційну скаргу на судове рішення лише після його перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою. Таким чином, тлумачення частини першої та четвертої статті 389 ЦПК України дозволяє зробити висновок про те, що касаційна скарга може бути подана особою, яка не брала участі в справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки лише після розгляду апеляційною інстанцією її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції. Враховуючи те, що ТОВ «Метр» не було учасником справи, з апеляційною скаргою, як особа, яка не брала участі в справі, до апеляційного суду не зверталося, а порушує питання про оскарження у касаційному порядку судового рішення, яке не було об`єктом перегляду в апеляційному порядку за його апеляційною скаргою, тому касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Метр» необхідно закрити».

За таких обставин, ОСОБА_7 участі в справі не брала, рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувала, а тому касаційне провадженняза її касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року підлягає закриттю.

Керуючись статтею 389 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 260, 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_7 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року у справі № 205/2018/17.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук

М. Ю. Тітов