РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 рокусмт ПетровеСправа № 941/605/20
Провадження № 2/941/32/21

Петрівський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді - Шаєнко Ю. В.

при секретарі - Фатьяновій А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Петрове Кіровоградської області цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до суду, мотивуючи тим, що 13.08.2010 року між позивачем та громадянином ОСОБА_2 було укладено кредитний договір б/н, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредит в національній валюті України на загальну суму 4400 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач не виконував покладені на нього договором зобов`язання щодо своєчасності погашення кредиту та сплати нарахованих відсотків за користування кредитом, а ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Внаслідок невиконання зобов`язань за кредитним договором станом на 29.01.2016 року утворилася заборгованість по кредитному договору в сумі 12054 гривні 17 копійок, з них: заборгованість за кредитом 2843 гривні 84 копійки, заборгованість за відсотками 9210 гривень 33 копійки, в зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором та сплаченого судового збору з відповідача, так як вона являється спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 ..

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та подав відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позову, в повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до положень ст. 12, ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідач не погоджується із зазначеними в позовній заяві обставинами щодо того, що шляхом підписання Анкети - заяви позичальник ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 4400 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, оскільки це на її думку не підтверджується доданими до позову копією Анкети - заяви та іншими доказами.

Як вбачається з копії Анкети - заяви від 13.08.2010 року, не зазначено суму кредитного ліміту, та інші докази, які б підтвердили факт встановлення кредитного ліміту, банком не надано.

А зазначені в розрахунках процентні ставки за користування коштами та будь які інші умови сторонами не узгоджувалися.

Щодо обґрунтованості суми заборгованості зазначеної в позовних вимогах то на думку суду, зазначений розрахунок проведений в порушення чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 - ч.2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч.1- ч.3 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює надавач послуг, в даному випадку позивач.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ч.1 - ч.2 ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Позивач ставить питання лише про стягнення заборгованості за кредитом та заборгованість за відсотками.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів позичальник та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, збільшення процентної ставки в односторонньому порядку та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Згідно ч.1 та ч.3 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг.

Конституційний Суд України у Рішенні щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань"від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та інших виплат, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов, не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Тобто, нарахування позивачем процентів за користування кредитом є безпідставним.

Відповідно до викладеного, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем, позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такий висновок відповідає принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливлює покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Додана до позовної заяви копія заяви позичальника, враховуючи невідповідність її даних, зазначеним в позовній заяві обставинам не може бути належним та допустимим доказом.

Крім цього, позивач був обізнаний про смерть позичальника.

Відповідно до ч. 2 ст. 1281 ЦК України, у редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Строк вимоги за договором без номера від 13.08.2010 року укладеного з ОСОБА_2 , не містить строку повернення кредиту (користування ним).

В розрахунку заборгованості наданого позивачем зазначено, що з 28.11.2016 року позивач припинив нараховувати позичальнику проценти на суму заборгованості по кредиту, що підтверджує його обізнаність з фактом смерті позичальника ОСОБА_2 .

Обізнаність позивача з фактом відкриття спадщини (смертю позичальника) також підтверджується тією обставиною, що позивач додає до позову копію свідоцтва про смерть позичальника ОСОБА_2 Серія НОМЕР_1 виданого 01.02.2016 року.

При цьому до позову не додає жодних доказів його отримання. З вищезазначеного є підстави вважати, що позивач був обізнаний про відкриття спадщини до 28.11.2016 року, а отже мав пред`явити вимогу спадкоємцям не пізніше 28.11.2017 року.

Однак, позивач звернувся до Петрівської районної державної нотаріальної контори з претензією кредитора від 18.12.2018 року, а фактично направив її лише 07.02.2019 року, що підтверджується реєстром поштових відправлень доданим до позову, чим пропустив встановлений законом строк для пред`явлення вимоги.

Якщо вважати, що позивач не був обізнаний про смерть позичальника, згідно до ч. 3 ст. 1281 ЦК України, в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (набрала чинності 04.02.2019 року), якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Як вбачається з штампу АТ КБ «Приватбанк» департамент «Вхідна кореспонденція»

12 березня 2019 року, позивач отримав від Петрівської державної нотаріальної контори інформацію про те, що після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_1 .

В той же час, отримавши 12.03.2019 року повідомлення про прийняття спадщини ОСОБА_1 , тільки 30.09.2019 року через більше як шість місяців з дня отримання інформації про видачу свідоцтва про право на спадщину, позивач, можна зазначити тільки умовно, направив відповідачу вимогу у вигляді листа - претензії, чим пропустив встановлений законом строк пред`явлення вимоги до спадкоємця.

Отже обидві вищезазначені обставини, як в своїй сукупності так і кожна окремо є підставою для відмови в задоволенні позову в повному обсязі.

Направлений лист-претензія від 30.09.2019 року не є належним та допустимим доказом направлення вимоги відповідачу, з наступних підстав - лист - претензія позивача від 30.09.2019 року не має підпису особи яка його направляла, представника АТ КБ «Приватбанк» Меркулової В.В., не додано документів, що підтверджують повноваження представника АТ КБ «Приватбанк» Меркулової В.В., згідно реєстру поштових відправлень був фактично відправлений відповідно до поштового штемпеля на реєстрі тільки 15.10.2019 року та доданий до матеріалів справи реєстр поштових відправлень від 15.10.2019 року не є доказом отримання відповідачем зазначеного листа - претензії, оскільки позов не містить будь яких таких доказів, а відповідач зазначає, що не отримувала такого листа.

Тобто, суд вважає, що, будучи повідомленим про спадкоємця, який отримав свідоцтво про спадщину за законом, позивач не виконав вимоги ст.1281 ЦК України, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Також, відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Витрати на професійну правничу допомогу, судовий збір, витрати на проведення експертиз та інші витрати пов`язані з розглядом справи, відповідно до ст. 133 ЦПК України, є складовою судових витрат, відшкодування яких проводиться згідно вимог ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

В ході розгляду справи відповідачем понесено витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 гривень, що підтверджується відповідними долученими до справи доказами.

Таким чином, у зв`язку з тим, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача, а саме в сумі 6000 гривень в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат на правничу допомогу.

Вказані правовідносини регулюються ст.ст. 3, 207, 509, 526, 549, 625, 626, 628, 633, 634, 1048, 1049, 1050, 1054, 1056-1, 1281, 1286 ЦК України, ст. ст. 12, 81, 89, 137, 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позов акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця - залишити без задоволення.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 6000 (шість тисяч ) гривень в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Кропивницького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Петрівського районного суду

Кіровоградської області Ю. В. Шаєнко