ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року

м. Черкаси

Справа № 2311/1501/2012
Провадження № 22-ц/821/302/21
категорія: 307000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Василенко Л. І.,

суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.

секретаря Анкудінова О. І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Дібрівська сільська рада Лисянського району Черкаської області,

особа, що подає апеляційну скаргу ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Гуденка Євгена Анатолійовича на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 07 листопада 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дібрівської сільської ради Лисянського району Черкаської області про визнання права власності на спадкове майно, у складі головуючого судді Борисенка П. І.,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

23 жовтня 2012 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Дібрівської сільської ради Лисянського району Черкаської області про визнання права власності на спадкове майно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Тихонівка Лисянського району Черкаської області помер її батько ОСОБА_3 .

Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входив житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 , розташований на присадибній ділянці розміром 0,37 га, земельна ділянка площею 2,8807 га, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю на ім`я ОСОБА_3 .

Під час підготовки документів для оформлення спадщини з`ясувалося, що житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 , який є складовою частиною спадкової маси, згідно довідки сільської ради від 17 жовтня 2012 року за № 118 рахується за ОСОБА_3 , який помер, ІНФОРМАЦІЯ_1 , але документи на право власності не видавалися.

Враховуючи викладене, просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 , що рахується за ОСОБА_3 , та право користування присадибною земельною ділянкою розміром 0,37 га; земельну ділянку площею 2,8807 га, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі рішення Дібрівської сільської ради за № 2-8 від 01 червня 2002 року на ім`я ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 07 листопада 2012 року позов ОСОБА_1 до Дібрівської сільської ради Лисянського району Черкаської області про визнання права власності на спадкове майно задоволено.

Визнано в порядку спадкування за законом право власності за ОСОБА_1 на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований в АДРЕСА_1 , який рахується за ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та право користування присадибною ділянкою розміром 0, 37 га, на якій розташований вказаний будинок.

Визнано в порядку спадкування за законом право власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 2,8807 га, відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії III-ЧР № 049310, виданого на підставі рішення Дібрівської сільської ради за № 2-8 від 01 червня 2002 року на ім`я ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язано відділ Держкомзему у Лисянському районі видати державні акти на вказані земельні ділянки на ім`я ОСОБА_1 .

Рішення мотивовано обґрунтованістю заявлених позовних вимог, зокрема, тим що позивач фактично прийняла спадщину, як спадкоємиць за законом, так як утримує спадковий будинок та правовстановлюючі документи на інше спадкове майно, але не може її оформити у нотаріальній конторі у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 13 січня 2021 року представником ОСОБА_2 адвокатом Гуденком Є. А., як особою, яка не брала участь у справі, однак суд вирішив питання про її права та інтереси, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 07 листопада 2012 року та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заявлених ОСОБА_1 позовних вимог відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер вітчим скаржника ОСОБА_3 , який за життя 03 березня 2010 року склав заповіт, відповідно до змісту якого належне йому право на земельну ділянку (пай), що підтверджується Державним актом III-ЧР № 049310, виданим на підставі рішення Дібрівської сільської ради 20 жовтня 2008 року, заповів матері скаржника ОСОБА_4 , а у випадку її відмови від прийняття спадщини чи інших обставин - ОСОБА_2

18 травня 2010 року ОСОБА_4 відмовилася від прийняття спадщини за вказаним заповітом на користь ОСОБА_2 .

В свою чергу, 18 травня 2010 року, тобто на протязі шести місяців після смерті спадкодавця, ОСОБА_2 подав до Лисянської Державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, за заповітом і вступив у спадкові права. Вказане підтверджується копією заяви про прийняття спадщини та витягами зі спадкового реєстру.

28 грудня 2020 року під час розгляду цивільної справи № 700/732/20, за позовом ОСОБА_5 (сина ОСОБА_3 ) до Дібрівської сільської ради, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, з відзиву на позовну заяву та доданого до нього рішення скаржник довідався про існування рішення, яке на даний час є предметом оскарження, оскільки порушує його майнові права.

В той же час, з витребуваної судом з Лисянської державної нотаріальної контори, спадкової справи № 104/210 вбачається, що в шестимісячний строк, після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , - ОСОБА_1 не зверталася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Таким чином вона пропустила строк на прийняття спадщини.

В свою чергу висновок суду, про те, що ОСОБА_1 фактично прийняла спадщину, як спадкоємець за законом, та яка утримує спадковий будинок, та інше спадкове майно, але не може оформити її в нотаріальній конторі у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок, є помилковим і суперечить вимогам закону.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 виклала свої заперечення, щодо доводів скарги просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

При цьому, ОСОБА_1 вказала, що, на її думку, в поданій апеляційній скарзі не зазначено, в якій саме частині оскаржуваного рішення прямо вказано на порушення майнових прав чи інтересів скаржника. Переконана, що правовий аналіз рішення ухваленого за її позовом, дає підстави для висновку про те, що судом питання про права обов`язки та майнові інтереси ОСОБА_2 , не вирішувалося. При цьому, за її переконаннямє, є сумнівним факт необізнаності скаржника з наявністю оскаржуваного рішення.

З наведеного заперечення та окремо поданої заяви у формі клопотання свідчить, що ОСОБА_1 просить закрити дане апеляційне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 20 січня 2021 року відкрито провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Гуденка Є.А.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 29 січня 2021 року справу призначено до розгляду на 02 березня 2021 року на 10:00 год. з повідомленням учасників справи про дату, час та місце її розгляду.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Бердичевського О. В. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції через Господарський суд м. Києва, відмовлено з підстав відсутності вільного майданчика для його проведення в даному суді.

26 лютого 2021 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшло клопотання представника ОСОБА_6 адвоката Бердичевського О. В. про відкладення розгляду справи з 02 березня 2021 року на іншу дату, мотивоване тим, що у ОСОБА_1 має місце прояв симптомів ГРВ, що також характерне для COVID-19, а тому враховуючи епідеміологічну ситуацію, знаходження суду в іншому регіоні України, рекомендації ДСА а також те, що позивачка об`єктивно не має можливості прийняти участь 02 березня 2021 року у розгляді приведеної справи, просив відкласти її розгляд на іншу дату. До клопотання ОСОБА_1 та її представник адвокат Бердичевський О. В. не надали належних підтверджень захворювання позивачкою на COVID-19 чи перебування на самоізоляції у зв`язку із підозрою на вказану хворобу. Проте, суд апеляційної інстанції відклав розгляд справи на 17 березня 2021 року на 14:30 год., визнавши причину неявки поважною.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 15 березня 2021 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Бердичевського О. В. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції через Господарський суд м. Києва, відмовлено з підстав відсутності вільного майданчика для його проведення в даному суді.

Клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів від учасників процесу не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Матеріалами справи встановлено, що згідно Свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 , виданого 21 березня 2010 року Тихонівською сільською радою Лисянського району Черкаської області, ОСОБА_3 помер, ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 74 років (а. с. 4).

Відповідно до копії паспорта громадянина України ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Дібрівка Лисянського району Черкаської області (а. с. 3).

Згідно повторно виданого Свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 від 19 жовтня 2012 року, батьками ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Дібрівка Лисянського району Черкаської області зареєстровані: ОСОБА_3 та ОСОБА_7 (а. с. 5).

Відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_3 , виданого Відділом ДРАЦС виконкому Канівської міської ради, шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 розірвано 15 травня 1997 року (а. с. 6).

Згідно до довідки Дібрівської сільської ради Лисянського району Черкаської області № 118 від 17.10.2012 за померлим ОСОБА_3 рахується житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,37 га. Документи на право власності на будинок не видавалися (а.с. 11).

Відповідно до заповіту складеного 03 березня 2010 року, посвідченого секретарем Тихонівської сільської ради Швець Л. А., ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 розпорядився належною йому земельною ділянкою (паєм), право на яку підтверджується Державним актом III-ЧР № 049310, виданим на підставі рішення Дібрівської сільської ради Лисянського району, 20 жовтня 2008 року, заповівши її співжительці - ОСОБА_4 . Якщо ж спадкоємець ОСОБА_4 , помре до відкриття спадщини, не прийме її, відмовиться від неї чи буде усунена від права на спадщину, належне майно заповідає ОСОБА_2 (а. с. 31, 56).

Згідно витягу із Спадкового реєстру № 23695726 від 18 травня 2010 року, наданого Лисянською державною нотаріальною конторою, у зв`язку з відкриттям спадкової справи, заповіт ОСОБА_3 складений 03 березня 2010 року та посвідчений Тихонівською сільською радою Лисянського району Черкаської області - є чинним (а. с. 8, 9).

Відповідно до заяви адресованої Лисянській державній нотаріальній конторі, 18 березня 2010 року ОСОБА_4 , відмовилася від прийняття спадщини за заповітом після спадкодавця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 (а. с. 28).

18 березня 2010 року ОСОБА_2 звернувся з заявою до Лисянської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом після ОСОБА_3 (а. с. 27, 54).

У відповідності до запиту від 19.10.2011 № 769/02-14 адресованого Лисянському відділу земельних ресурсів, завідувач Лисянською державною нотаріальною конторою, у звязку з заведенням спадкової справи № 104/2010 та підготовки документів до оформлення свідоцтва на спадщину, просив дати на руки ОСОБА_2 довідку про присвоєння кадастрового номера та обтяження, обмеження та витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки згідно Державного акта III-ЧР № 049310, виданого 20 жовтня 2008 року (а.с. 35, 59).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З метою дотримання строків розгляду справи, судова колегія приходить до висновку про розгляд справи за відсутності позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Бедичевського О. В.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника скаржника ОСОБА_2 адвоката Гуденка Є. А., переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

У відповідності до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. ч. 1, 2, 3 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналогічні вимоги містила ч. 1 ст. 11 ЦПК України в редакції чинній на час звернення до суду з даним позовом.

Законність і обґрунтованість рішення суду на час ухвалення оскаржуваного рішення регламентувалась ст. 213 ЦПК України у відповідній редакції.

Так, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Стаття 263 ЦПК України в діючій редакції також визначає законність і обґрунтованість судового рішення.

Приведеним вимогам процесуального закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Так, апеляційним судом встановлено, що 12 жовтня 2012 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Дібрівської сільської ради та просила визнати за нею право власності на спадкове майно її батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Тихонівка Лисянського району Черкаської області, а саме житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 , що належав померлому, право на користування присадибною ділянкою площею 0,37 га, на якій він розташований, а також земельну ділянку площею 2,8707 га, відповідно до Державного акта приватної власності на землю Серії III-ЧР № 049310, виданого на підставі рішення Дібрівської сільської ради за № 2-8 від 01 червня 2002 року на ім`я ОСОБА_3 .

При цьому, позовна заява мотивована відсутністю правовстановлюючих документів які унеможливлюють оформлення за позивачем, як спадкоємицею після померлого батька, право власності на майно, що входило до спадкової маси.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням їх цільового призначення.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. ч. 1 та 5 ст. 1268 ЦК України).

За ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини (ч. ч. 1 та 3 ст. 1272 ЦК України).

У відповідності до ч. ч. 1 та 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє права на спадщину (ч. ч. 1, 3 ст. 129 ЦК України).

Апеляційним судом встановлено, що 03 березня 2010 року ОСОБА_3 склав заповіт відповідно до змісту якого належне йому право на земельну ділянку (пай), що підтверджується Державним актом III-ЧР № 049310, виданим на підставі рішення Дібрівської сільської ради 20 жовтня 2008 року, заповів ОСОБА_4 , а у випадку її відмови від прийняття спадщини чи інших обставин ОСОБА_2

18 березня 2010 року, ОСОБА_4 , відмовилася від прийняття спадщини за заповітом після спадкодавця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , подавши відповідну заяву до Лисянської державної нотаріальної контори. Цього ж дня, ОСОБА_2 звернувся з заявою до Лисянської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом після ОСОБА_3 (а. с. 27).

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто.

Отже, відповідно до вище приведеної правової норми, ОСОБА_2 є особою, яка прийняла спадщину після спадкодавця ОСОБА_3 .

При цьому, судова колегія зазначає, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, водночас, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Цивільно процесуальне законодавство України саме на позивача покладає обов`язок визначати відповідача у справі.

У відповідності до ст. 30 ЦПК України в редакції чинній на час звернення до суду з даним позовом, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Аналогічні вимоги викладено в ст. 48 діючого ЦПК України.

Таким чином відповідачем є особа, на яку вказує позивач як на порушника своїх прав.

На відміну від позивача відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

У справах про спадкування у разі наявності спору, належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2019 року у справі № 420/2383/16-ц.

Виходячи з аналізу вищевказаних норм, орган місцевого самоврядування може бути відповідачем у справах цієї категорії лише у разі відсутності інших спадкоємців, окрім позивача.

При розгляді справ предметом яких є правовідносини у сфері спадкування, слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

В той же час з матеріалів справи слідує, що позивач, звертаючись у жовтні 2012 року з приведеним позовом, не надала доказів обґрунтованої відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, в свою чергу суд вказаний факт також не перевірив, як і в порушення правових норм не дослідив матеріли спадкової справи.

В якості відповідача за позовом ОСОБА_1 зазначила орган місцевого самоврядування, тоді як ОСОБА_2 , 18 березня 2010 року, звернувся з заявою до Лисянської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом після ОСОБА_3 та на момент скерування позову до суду, фактично являвся особою, яка прийняла спадщину, зокрема земельну ділянку (пай), право власності на яку підтверджується Державним актом III-ЧР № 049310, виданим на підставі рішення Дібрівської сільської ради 20 жовтня 2008 року.

Отже, ОСОБА_2 , мав би бути належним відповідачем за вказаним позовом.

Відповідно до ст. 33 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Частинами 1, 2 ст. 51 ЦПК України, в чинній редакції, встановлено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Натомість ОСОБА_2 не визначений відповідачем у справі і клопотань про залучення в якості відповідача позивач ОСОБА_1 не заявляла.

При цьому, судова колегія наголошує, що звертаючись до суду з позовом, заявник повинен чітко зазначити спосіб захисту, якого він вимагає, та яке право він вважає порушеним, невизнаним чи оспорюваним, чітко вказати ким порушені його права та в чому полягає порушення.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Вирішення спору за відсутності усіх належних відповідачів є порушенням норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучити співвідповідача чи його правонаступників, в даному випадку, на стадії апеляційного перегляду, так як перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції на момент його винесення.

Згідно п 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи зазначене, зокрема те, що не всі спадкоємці ОСОБА_3 при визнанні права власності одного з них на належне спадкодавцю майно, були залучені до розгляду справи, в якості сторони в ній, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 .

Водночас колегія суддів зауважує, що за наведених вище обставин, посилання ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скарга на норми п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, якими регламентовано закриття апеляційного провадження, якщо судовим рішенням, питання про права та інтереси особи, що подала апеляційну скаргу, не являючись стороною у справі, не вирішувалося - є помилковим, оскільки оскаржуваним судовим рішенням вирішено питання про права скаржника.

Відповідно рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 07 листопада 2012 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Дібрівської сільської ради Лисянського району Черкаської області про визнання права власності на спадкове майно.

За правилами ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове судове рішення, він відповідно, змінює розподіл судових витрат.

Згідно правил п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір сплачений останнім при подачі апеляційної скарги в розмірі 1 362 грн 00 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Гуденка Євгена Анатолійовича задовольнити.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 07 листопада 2012 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Дібрівської сільської ради Лисянського району Черкаської області про визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1 362 грн 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та на умовах передбачених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 березня 2021 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді В. Г. Бородійчук

О. В. Карпенко