Справа № 346/1091/21
Провадження № 22-ц/4808/1166/21
Головуючий у 1 інстанції Махно Н. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

серкетаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання прав забудівника, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Сліпко Віри Миколаївни на рішення Коломийського міськрайонного суду від 02 червня 2021 року, ухвалене в складі судді Махно Н.В. у м. Коломия

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права забудівника.

Позовна заява мотивована тим, що 24 липня 1993 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Після реєстрації шлюбу батьки позивача дали йому кошти для будівництва будинку та допомагали трудовою участю щоб нова сім`я мала своє житло, атже своїх коштів у них ще не було. 19 листопада 1993 року виконкомом Джурківської сільської ради йому виділено земельну ділянку площею 0,12 га під будівництво індивідуального житлового будинку відповідно до рішення №39. Згідно рішення виконкому Джурківської сільської ради йому надано дозвіл на переоформлення технічної документації на продовження будівництва житлового будинку, а 20 лютого 2001 року районною інспекцією ДАБК видано дозвіл №26 на виконання будівельних робіт. Так у 2001 році було закінчено будівництво, однак не здано у експлуатацію. 12 лютого 2019 року рішенням Коломийського міськрайонного суду шлюб між сторонами розірвано. У даний час сторони не можуть домовитися між собою про визнання за позивачем права на будинок АДРЕСА_1 . Позивач стверджує, що даний будинок належить йому на праві особистої власності так, як побудований за кошти його батьків, тому вважає, що відсутні будь-які правові підстави щодо визнання житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю. Просить визнати за ним ОСОБА_1 права забудівника незавершеного будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , з правом здачі в експлуатацію та отримання на своє ім`я документів, що підтверджують право особистої власності.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 02 червня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Сліпко В. М. подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , посилаючись не те, що суд першої інтанції прийшов помилкового висновку щодо відмови в задоволенні позову, оскільки відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні визнала, що житловий будинок та господарські споруди в с. Пищаче Коломийського району належать ОСОБА_1 на праві особистої власності, так як побудований за кошти його батьків. Також зазначає, що факт будівництва житлового будинку в період перебування у шлюбі позбавляє позивача можливості вільно розпоряджатися належним йому майном. Просить визнати за ОСОБА_1 права забудівника незавершеного будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , з правом здачі в експлуатацію та отримання на своє ім`я документів, що підтверджують право особистої власності.

15 липня 2021 року ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги підтримала. Вказує, що не заперечує факт будівництва житлового будинку та господарських споруд в с. Пищаче Коломийського району Івано-Франківської області за кошти батьків ОСОБА_1 , оскільки спільних коштів у них на той час ще не було. Також зазначила, що вони намагалися вирішити даний спір але нотаріус їм роз`яснив, що дане питання може бути вирішено тільки в судовому порядку, так як будинковолодіння не здане в експлуатацію. Тому рішення суду вважає необґрунтованим та незаконним і не заперечує щодо його скасування.

ОСОБА_1 та його представник у встановленому законом порядку повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явились, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості повідомлення про явку в суд не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що жодного доказу, факту порушення, невизнання або оспорювання прав позивача у сфері будівництва до позовної заяви не долучено та не надано доказів будівництва зазначеного житлового будинку за кошти батьків позивача.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 24 липня 1993 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб у Сторожницькому райвідділі ЗАГС Чернівецької області, актовий запис № 70.

Рішенням виконкому Дружківської сільської ради позивачу ОСОБА_1 19 листопада 1993 року перебуваючи у шлюбі виділено земельну ділянку в розмірі 0,12 га. під будівництво житлового будинку (а.с.9)

13 лютого 2001 року, на підставі поданої ОСОБА_1 заяви про надання дозволу на переоформлення технічної документації та продовження будівництва будинку йому видано будівельний паспорт на забудову земельної ділянки в АДРЕСА_1 (а.с.8-13)

Рішенням Коломийського міськрайонного суду у справі № 346/488/18 від 12 лютого 2019 року, яке набрало законної шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.7).

Згідно виписки з інвентаризаційних матеріалів право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 не зареєстровано (а.с.14)

Згідно довідки Джурківського старостинського округу, житловий будинок побудований до 2001 року(а.с.14).

Статтею 4 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною другою статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно із частинами першою, другою статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Судом першої інстанцій встановлено, що незавершине будівництва за адресою: АДРЕСА_1 побудовано у період пребування сторін в зареєстрованому шлюбі.

Порядок здійснення права спільної сумісної власності регулюється положеннями статей 368-372 ЦК України. Зокрема, згідно із частиною другою статті 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативно-правовими актами не передбачено.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є правильними з огляду на таке.

Статтею 331 ЦК України визначені положення про набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва, а стаття 181 ЦК України регулює державну реєстрацію прав на нерухомість. Положення частини другої статті 331 ЦК слід розуміти у системному зв`язку із положенням статтею 182 ЦК щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Оскільки закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, то вимоги про визнання права забудівника незавершеного будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , з правом здачі в експлуатацію та отримання на своє ім`я документів, що підтверджують право особистої власності не можуть бути визнані у судовому з огляду на те, що повноваження вчиняти такі дії належить органу державного архітектурно-будівельного контролю. Суд не може виконувати функції та повноваження інших державних органів при вчиненні правосуддя.

Крім того, для захисту права суду необхідний факт його порушення права як передбачено ч.1 ст. 4 ЦПК України, а небажання власника майна, що перебуває у спільній сумісній власності, на вчинення дій по здачі в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 19 вересня 2011 року у справі № 3-82гс11, від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказів того, що відповідачкою порушено право позивача на незавершений будівництвом житловий будинок в АДРЕСА_1 ОСОБА_1 суду не подав.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги, оскільки суд не може виконувати функції та повноваження інших державних органів при вирішенні правосуддя, так як ст.16 ЦК України не передбачено такого способу захисту як визнання права забудівника незавершеного будівництва житлового будинку, з правом здачі в експлуатацію та отримання документів, що підтверджують право особистої власності.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 залишити без задоволення. Рішення Коломийського міськрайонного суду від 02 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Повний текст складено 29 липня 2021 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський