Постанова

Іменем України

29 липня 2021 року

м. Київ

справа № 645/4298/19

провадження № 61-14686ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

третя особа - служба у справах дітей по Немишлянському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 травня 2020 року у складі судді Пантелієнко В. Г. та постанову Чернігівського апеляційного суду

від 01 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Шитченко Н. В.,

Бобрової І. О., Мамонової О. Є.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_3 , третя особа - служба у справах дітей

по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю.

Позовну заяву мотивовано тим, що 02 грудня 2011 року між нею

та ОСОБА_3 було укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1

в Республіці Сінгапур у них народився син ОСОБА_6 .

ОСОБА_1 зазначала, що з червня 2018 року вони разом

із відповідачем проживають окремо, спільне сімейне життя з відповідачем не склалось, збереження шлюбу, на її думку, є неможливим.

Зазначала, що бажає розлучитися з відповідачем та повернутися разом

із дитиною в Україну.

ОСОБА_1 вважала, що проживання сина разом з нею забезпечить якнайкращі інтереси дитини.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила суд розірвати шлюб між нею та ОСОБА_3 й визначити місце проживання сина з нею.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області

від 15 травня 2020 року у відкритті провадження у справі № 645/4298/19-ц відмовлено.

Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що на розгляді Суду в сімейних справах Республіки Сінгапур перебувають справи про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та про визначення місця проживання їх малолітнього сина ОСОБА_6 , тому справа не підсудна судам України, вирішувати спір має компетентний суд Республіки Сінгапур.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 травня

2020 року залишено без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що справа не підсудна судам України, оскільки на розгляді Суду в сімейних справах Республіки Сінгапур перебувають справи про розірвання шлюбу між ОСОБА_1

та ОСОБА_3 та про визначення місця проживання їх малолітнього сина ОСОБА_6 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2020 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись

на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при визначенні підсудності, на думку представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , було порушено частину першу статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право», відповідно до якої підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону. Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зазначає, що у липні 2019 року ОСОБА_1 зверталася до Фрунзенського районного суду

м. Харкова із зазначеним позовом, і після спливу трьох місяців - у жовтні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Суду в сімейних справах Республіки Сінгапур з тотожним позовом.

Ураховуючи те, що ОСОБА_1 звернулася першою до суду, тому,

на думку представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , зазначений спір повинен розглядатися Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області, куди і було направлено справу за підсудністю.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи № 645/4298/19-ц

із Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області.

У грудні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 -ОСОБА_2 у якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 02 грудня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають

у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб

серії НОМЕР_1 , актовий запис № 4074, виданий 02 грудня 2011 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї (а. с. 16, т. 1).

Під час шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 18, т. 1).

Відповідно до довідки Посольства України в Республіці Сінгапур

від 10 червня 2019 року № 61517/36-500-4 ОСОБА_6 зареєстрований громадянином України у Посольстві України в Республіці Сінгапур, про що видано довідку від 02 жовтня 2014 року № 599/5-061

(а. с. 37, т. 1).

19 серпня 2020 року Судом в сімейних справах Республіки Сінгапур (справа № FC/D 5130/2019) ухвалено попереднє рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , укладеного 02 грудня 2011 року

в Україні. Зазначено, що шлюб розривається на тій підставі, що від ОСОБА_3 не можна обґрунтовано очікувати того, що він проживатиме з ОСОБА_1 , і що ОСОБА_3 поводився таким чином, що від ОСОБА_1 не можна обґрунтовано очікувати того,

що вона проживатиме з ОСОБА_3 , якщо тільки протягом 3 місяців від дати ухвалення цього рішення суду не буде повідомлена вагома причина того, чому таке рішення не повинно набути статусу остаточного.

На підтвердження постійного проживання сторін в Республіці Сінгапур представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надані наступні документи: копія робочої та гостьової візи ОСОБА_3 (з нотаріально засвідченим перекладом), виданої 03 червня 2020 року, роботодавець: «Ахрефс ПТЕ ЛТД» [AHREFS PTE LTD], посада: головний виконавчий директор, віза дійсна до 29 жовтня 2022 року; копія візи утриманця ОСОБА_1 (з нотаріально засвідченим перекладом), виданої 07 жовтня 2020 року, віза дійсна до 29 жовтня 2022 року; копія візи утриманця ОСОБА_6 (з нотаріально засвідченим перекладом), виданої 03 червня 2020 року, віза дійсна

до 29 жовтня 2022 року.

17 вересня 2019 року Судом в сімейних справах Республіки Сінгапур видано наказ, яким заборонено ОСОБА_1 та/або її повіреним

чи співробітникам вивозити ОСОБА_6 за межі Сінгапуру до винесення остаточного рішення у цьому провадженні без письмової згоди

ОСОБА_3 або дозволу Суду; паспорт та проїзні документи дитини мають зберігатися у ОСОБА_3 ; заборонено ОСОБА_1 оформлювати новий паспорт на дитину без письмової згоди

ОСОБА_3 або дозволу Суду; заборонено ОСОБА_1 забирати дитину зі школи, в якій він наразі навчається (дитячий садок «Ітонхаус»

за адресою: вул. Юніті-Стріт 11, 02-20, Сінгапур 237995), без письмової згоди ОСОБА_3 або дозволу Суду (а. с. 122, т. 5).

06 листопада 2019 року у цій же справі видано наказ суду, за яким

у проміжний період, до винесення будь-яких наступних наказів: догляд

за Аароном має здійснюватися обома сторонами: ОСОБА_3 доглядає за дитиною з четверга після школи до 10:00 год. у неділю, кожного другого тижня, починаючи з 07 листопада 2019 року та з середи після школи до 10:00 год. у неділю, кожного другого тижня, починаючи з 13 листопада 2019 року, ОСОБА_3 доглядає за дитиною решту часу; жодна

із сторін не повинна подавати заяву про видачу проїзних документів

чи посвідчення особи для ОСОБА_6 ; паспорт ОСОБА_6 та віза утриманця повинні зберігатися у адвокатів ОСОБА_3 і не можуть видаватися без письмової згоди обох сторін та їх відповідних адвокатів, яка має бути отримана до моменту видачі (а .с. 127, т. 5).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду

і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ

з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Вирішуючи питання про підсудність справ з іноземним елементом, суди України відповідно до вимог статей 2, 497 ЦПК України повинні керуватися нормами Закону України «Про міжнародне приватне право» та нормами відповідних міжнародних договорів.

Положеннями статей 60, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, тобто правом тієї держави, громадянами якої вони є одночасно, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один

з подружжя все ще має місце проживання у цій державі.

За змістом статті 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права

та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно

є більш сприятливим для дитини.

Частиною першою статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

При цьому, суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді

чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав,

що передбачено частиною другою статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право», а також пунктом 3 частини першої статті 186 ЦПК України (принцип lis alibi pendens).

Статтею 29 ЦПК України встановлено, що підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.

Встановивши, що сторони проживають на території Республіки Сінгапур

та ураховуючи те, що в суді Республіки Сінгапур на розгляді перебувають справи № FC/D 5130/2019 про розірвання шлюбу між ОСОБА_1

та ОСОБА_3 й № FC/OSG/146/2019 про встановлення опіки над ОСОБА_6 , який також проживає на території Республіки Сінгапур, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої

статті 186 ЦПК України, оскільки компетентним судом з розгляду сімейних справ між сторонами є Суд в сімейних справах Республіки Сінгапур, який вирішує спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

З урахуванням фактичного місця проживання сторін та дитини, центру їхніх життєвих інтересів суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно вважав, що справа не підлягає розгляду у судах України.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке призвело

або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться

до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень

статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 травня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 01 вересня

2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович