Постанова

Іменем України

14 липня 2021 року

м. Київ

справа № 127/13984/18

провадження № 61-1681св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2019 року у складі судді Воробйова В. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 27 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Марчук B. C., Матківської М. В., Сопруна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області (далі - Управління, Фонд) про визнання звільнення незаконним, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позову посилалася на таке. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2017 року у справі № 127/20184/17 її позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 31 липня 2017 року № 397-к про її звільнення. Поновлено її на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 01 серпня 2017 року. Стягнуто з Управління на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 23 805,73 грн без виключення сум з утримання податків та зборів, а також 2 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання щодо судових витрат.

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 15 лютого 2018 року у справі № 127/20184/17, яка набрала законної сили, апеляційну скаргу з доповненнями Управління задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2017 року в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу до Управління. Стягнуто з Управління на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 19 928,12 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.

22 лютого 2018 року наказом Управління від 15 лютого 2018 року № 62-к/т на виконання зазначених судових рішень її було поновлено на посаду начальника контрольно-ревізійного відділу до Управління. Наказом від 17 травня 2018 року № 121-к/тр її звільнено з цієї посади у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Наказ від 17 травня 2018 року № 121-к/тр виданий з порушенням норм КЗпП України, а її звільнення є незаконним, оскільки скорочення чисельності або штату у відповідача після її поновлення на посаду наказом Управління від 15 лютого 2018 року № 62-к/т не було. Скорочення, яке мало місце у 2017 році, не має відношення до її звільнення за наказом відповідача від 17 травня 2018 року № 121-к/тр, оскільки воно діє з 01 січня 2018 року. Ознайомлення її з попередженням про звільнення відбулося 07 травня 2018 року, тобто з порушенням частини першої статті 49-2 КЗпП України з одночасним ознайомленням з актом відмови від підпису, датованим 21 лютого 2018 року, без номера реєстрації. Відповідач порушив частину першу статті 42, частини другу та третю статті 49-2 КЗпП України, оскільки не враховане переважне право на залишення її на роботі та не запропоновано всі наявні у відповідача вакантні посади.

При звільненні розрахунки із заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 07 грудня 2017 року до 22 лютого 2018 року та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за її заявою від 07 травня 2018 року з нею не проведені, розмір вихідної допомоги розрахований з порушенням постанови правління Фонду від 10 жовтня 2017 року № 52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України», яка є чинним нормативно-правовим документом Фонду, Закону України «Про оплату праці», постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про порядок обчислення середньої заробітної плати».

З огляду на порушення відповідачем законних прав позивачки у сфері трудових відносин у період з 22 лютого 2018 року до 17 травня 2018 року, їй внаслідок тривалих душевних страждань, нервових переживань завдано моральну шкоду в розмірі 112 305,36 грн.

З урахуванням викладеного позивачка просила: визнати незаконним та протиправним її звільнення; скасувати наказ Управління від 17 травня 2018 року № 121-к/трпро її звільнення; поновити її на роботі в Управлінні на відповідну посаду начальника відділу; стягнути з Управління на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи із середньомісячного заробітку у 1 826,10 грн з дня, наступного за звільненням, до дня поновлення на роботі; стягнути з Управління на її користь 112 305,36 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 27 грудня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що в новоутворену установу позивачка не була переведена, а поновлена на підставі судового рішення, в штатному розписі відповідача її посада відсутня, тому відсутні підстави для скасування наказу від 17 травня 2018 року № 121-к/тр та для поновлення позивачки на роботі.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги роз`яснень, які містяться в абзацах першому та другому пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», не врахували, що відповідачем не досліджувалося питання переважного права переведення на посаду начальника відділу фінансового контролю та аудиту, що позивачці не пропонувалися вільні вакантні посади. Посада начальника контрольно-ревізійного відділу виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, яку ОСОБА_1 обіймала до її першого звільнення у 2017 році та на яку її поновлено на підставі постанови Апеляційного суду Вінницької області від 15 лютого 2018 року до Управління, залишається у новій структурі та у новому штатному розписі Управління. Ця посада не скорочувалась, не ліквідовувалась і не змінена, а лише змінені умови трудового договору: розмір заробітної плати, найменування посади.

У лютому 2020 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від Управління, у якому відповідач просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у січні 2020 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувані рішення не відповідають.

Суди встановили, що з 2013 року позивачка обіймала посаду начальника контрольно-ревізійного відділу у Виконавчій дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Наказом від 31 липня 2017 року № 397-к її звільнено із займаної посади у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці за пунктом 6 статті 36 КЗпП України, з яким позивачка ознайомилась 28 серпня 2017 року, отримала копію наказу та трудову книжку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2017 року у справі № 127/20184/17 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 31 липня 2017 року № 397-к про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено її на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 01 серпня 2017 року. Стягнуто з Управління на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 23 805,73 грн без виключення сум з утримання податків та зборів, а також 2 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання щодо судових витрат (т. 1, а. с. 126-133).

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 15 лютого 2018 року у справі № 127/20184/17, яка набрала законної сили, апеляційну скаргу Управління задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2017 року в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - змінено. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу до Управління. Стягнуто з Управління на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 19 928,12 грн. Вирішено питання щодо судових витрат. Апеляційний суд погодився із судом першої інстанції, що підставою для звільнення ОСОБА_1 31 липня 2017 року стали зміни в організації виробництва і праці виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, які призвели до ліквідації посади «начальник контрольно-ревізійного відділу» у зв`язку з її скороченням та з тим, що питання розірвання трудового договору з ОСОБА_1 мало бути вирішене не за пунктом 6 статті 36 КЗпП України, а згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України. На час ухвалення Вінницьким міським судом рішення від 06 грудня 2017 року Вінницьке обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності було припинене як юридична особа, а його правонаступником стало Управління, тому для реального виконання судового рішення ОСОБА_1 було поновлено на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу до Управління (т. 1, а. с. 134-141).

Наказом Управління від 15 лютого 2018 року № 62-к/тр ОСОБА_1 поновлено на посаду начальника контрольно-ревізійного відділу до Управління з 31 липня 2017 року з посадовим окладом згідно зі штатним розписом (2 568 грн) на підставі постанови Апеляційного суду Вінницької області від 15 лютого 2018 року (т. 1, а. с. 11).

Листом від 16 лютого 2018 року ОСОБА_1 повідомлено про виконання рішення, а саме поновлення на роботі, та запрошено з`явитись для ознайомлення з наказом (т. 1, а. с 142).

Відповідно до акта про відмову від підпису від 21 лютого 2018 року, ОСОБА_1 21 лютого 2018 року о 9:00 год. була ознайомлена з наказом від 15 лютого 2018 року № 62 про її поновлення на роботі згідно з постановою Апеляційного суду Вінницької області від 15 лютого 2018 року, проте вона відмовилася поставити підпис про ознайомлення з цим наказом (т. 1, а. с. 143).

21 лютого 2018 року ОСОБА_1 приступила до роботи в Управлінні, про що складено акт від 21 лютого 2018 року (т. 1, а. с. 152), а з наказом від 15 лютого 2018 року № 62-к/тр вона ознайомилася 22 лютого 2018 року та на зворотній стороні аркуша наказу написала свої зауваження (т. 1, а. с. 11).

19 лютого 2018 року ОСОБА_1 попереджено про її звільнення з посади начальника контрольно-ревізійного відділу згідно зі статтею 49-2 КЗпП України за пунктом 1 статті 40 КЗпП України із зазначенням, що в Управлінні відсутні вакантні посади, які могли бути запропоновані позивачці для подальшого працевлаштування (т. 1, а. с. 12).

21 лютого 2018 року ОСОБА_1 відмовилася підписати зазначене попередження, про що складено акт (т. 1, а. с. 13, 144).

У наказі від 07 травня 2018 року № 114-к/тр Управління обґрунтовувало звільнення позивачки вимогами постанови правління Фонду від 12 вересня 2017 року № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» та наказу виконавчої дирекції Фонду від 23 жовтня 2017 року № 556 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області» (т. 1, а. с. 15).

Наказом Управління від 17 травня 2018 року № 121-к/тр були внесені зміни до наказу Управління від 07 травня 2018 року № 114-к/тр «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 . За цим наказом ОСОБА_1 звільнено з посади начальника контрольно-ревізійного відділу 17 травня 2018 року у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України з проведенням повного розрахунку (т. 1, а. с. 14).

Відповідно до посадової інструкції начальника контрольно-ревізійного відділу, ця посада була наявна у виконавчій дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності до того, як така структурна одиниця була припинена як юридична особа, і її правонаступником стало Управління (т. 1, а. с. 77).

Постановою Правління Фонду від 12 вересня 2017 року № 47 було затверджено граничну чисельність працівників Фонду з 01 січня 2018 року у кількості 5 192 штатні одиниці, у тому числі, граничну чисельність працівників дирекції Фонду - 188 штатних одиниць (т. 1, а. с. 92). На виконання цієї постанови, виконавчою дирекцією Фонду виданий наказ від 23 жовтня 2017 року № 556, яким затверджено граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду та його відділень у кількості 185 штатних одиниць (т. 1, а. с. 94).

Відповідно до постанови Правління Фонду від 10 жовтня 2017 року № 50 «Про затвердження структури органів Фонду» до 01 листопада 2017 року потрібно було затвердити зокрема, штатні розписи управлінь виконавчої дирекції Фонду в областях (т. 1, а. с. 93).

Штатний розпис Управління затверджений 31 жовтня 2017 року. У цьому штатному розписі відсутній контрольно-ревізійний відділ та посада начальника такого відділу (т. 1, а. с. 86).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору. За змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частини друга і третя цієї статті визначають обставини, які мають враховуватись у разі вирішенні питання про залишення на роботі працівника при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.

При вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

За змістом статті 42 КЗпП України, коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що в новоутворену установу позивачка не була переведена, а поновлена на підставі судового рішення, в штатному розписі відповідача її посада відсутня, тому відсутні підстави для скасування наказу від 17 травня 2018 року № 121-к/трта для поновлення позивача на роботі.

З таким висновком судів погодитися не можна з огляду на таке.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що при звільненні позивачки їй не було запропоновано іншу посаду у тій самій установі, відповідач не надав суду доказів відсутності вільних посад, а тому суди дійшли помилкового висновку про те, що звільнення позивачки відбулося без порушення вимог статті 49-2 КЗпП України, згідно з якою одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Проаналізувавши вказані вище норми закону та виходячи із встановлених у справі обставин, Верховний Суд дійшов висновку про визнання незаконним та скасування наказу Управління від 17 травня 2018 року № 121-к/трпро звільненняОСОБА_1

Верховний Суд виходить з такого.

У справі встановлено, що за наслідками вирішення попереднього трудового спору (справа № 127/20184/17) позивачка поновлена в Управлінні, яке є правонаступником Виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, на посаду начальника контрольно-ревізійного відділу.

Подальше звільнення позивачки з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України могло мати місце, в тому числі, із додержанням гарантій, передбачених статтею 49-2 КЗпП України, зокрема відповідач мав запропонувати позивачці всі вакантні посади, які були на підприємстві протягом періоду попередження.

Встановлено, що такого обов`язку відповідач не виконав.

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідач визнав, що у період дії строку попередження про звільнення позивачки з роботи в Управлінні були вакантні посади, які позивачці не пропонувалися з тих мотивів, що Управління не мало обов`язку пропонувати такі посади.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач зазначив, що в Управлінні були вакантними: посада заступника начальника відділу організаційної, адміністративно-господарської роботи та документального забезпечення, яку ОСОБА_1 не запропонували з тих мотивів, що виконання роботи на цій посаді не відповідає кваліфікації та досвіду ОСОБА_1 ; посадаголовного спеціаліста відділу фінансового контролю та аудиту, яку позивачці не запропонували, оскільки 24 квітня 2018 року на цю посаду за строковим трудовим договором прийнято іншу особу з огляду на перебування ОСОБА_1 на лікарняному та у щорічній відпустці.

Проте прийняття іншої особи на вакантні посади з мотивів перебування позивачки у відпустці та в період її тимчасової непрацездатності є порушенням її переважного права на зайняття таких посад.

Отже, зазначені порушення норм пункту 1 частини першої статті 40, статті 49-2 КЗпП України свідчать про незаконність наказу про звільнення позивачки з роботи та про наявність підстав для його скасування.

Відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про визнання незаконним та скасування наказу Управління від 17 травня 2018 року № 121-к/трпро звільненняОСОБА_1 , тому вона підлягає поновленню на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу Управління з 18 травня 2018 року.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Обчислення середньої заробітної плати працівника за час вимушеного прогулу здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до абзацу сьомого пункту 2, якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

Згідно з абзацами третім - п`ятим пункту 4 Порядку, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору. Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом другим пункту 8 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Відповідно до Закону України від 07 грудня 2017 року № 2246-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 01 січня 2018 року встановлено мінімальну заробітну плату у розмірі 3 723 грн.

Верховний Суд виходить з того, що ОСОБА_1 поновлено на посаду начальника контрольно-ревізійного відділу до Управління з 31 липня 2017 року з посадовим окладом згідно зі штатним розписом у 2 568 грн, проте посадовий оклад є меншим ніж встановлена мінімальна заробітна плата на 2018 рік, а тому для обчислення середньоденної заробітної плати необхідно виходити з мінімальної заробітної плати за березень та квітень 2018 року (41 робочий день).

Таким чином середньоденна заробітна плата позивачки становить 181,60 грн (3 723 х 2 / 41).

Оскільки позивачка звільнена 17 травня 2018 року згідно з наказом відповідача № 121-к/тр, то на користь позивачки з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 травня 2018 року до 14 липня 2021 року у розмірі 209 384,80 грн (181,60 грн х 1 153 днів вимушеного прогулу) без урахування податків і зборів.

Згідно зі статтею 237? КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягає обов`язковому з`ясуванню наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Встановивши порушення прав позивачки на справедливі умови праці, Верховний Суд враховує, що це безперечно спричинило психологічний стрес та переживання щодо фінансових можливостей для реалізації життєво-необхідних планів.

Враховуючи викладені вище обставини, принцип розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що позов у частині відшкодування моральної шкоди необхідно задовольнити частково, та визначити таке відшкодування у розмірі 3 000,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог у частині відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими, а тому відповідно до статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з наведених вище підстав.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачка у позовній заяві просила: визнати незаконним та протиправним її звільнення; скасувати наказ Управління від 17 травня 2018 року № 121-к/трпро її звільнення; поновити її на роботі в Управлінні на відповідну посаду начальника відділу; стягнути з Управління на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи із середньоденного заробітку у 1 826,10 грн з дня, наступного за звільненням, до дня поновлення на роботі; стягнути з Управління на її користь 112 305,36 грн на відшкодування моральної шкоди.

Ціна позову за вимогами майнового характеру на час пред`явлення позову становила 141 522,96 грн

Верховний Суд вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнив частково. Відсоток задоволених позовних вимог у цій частині становить4,23 % (5 985,60 х 100 / 141 522,96).

За вимогу немайнового характеру у суді першої інстанції необхідно було сплатити 640,00 грн, у суді апеляційної інстанції - 960,00 грн, у суді касаційної інстанції - 1 280,00 грн, а всього 2 880,00 грн. За вимоги майнового характеру у суді першої інстанції необхідно було сплатити 1 415,23 грн, у суді апеляційної інстанції - 2 122,84 грн, у суді касаційної інстанції - 2 830,46 грн, а всього 6 368,53 грн.

Позивачка звільнена від сплати судового збору, оскільки є особою з інвалідністю ІІ групи.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Враховуючи, що вимоги немайнового характеру задоволено у повному обсязі, а вимоги майнового характеру - частково, зокрема на 4,23 %, то з відповідача в дохід держави необхідно стягнути 3 149,39 грн судового збору (2 880 + 269,39).

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 27 грудня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 17 травня 2018 року № 121-к/тр про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника контрольно-ревізійного відділу.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області з 18 травня 2018 року.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 209 384,80 грнбез вирахування сум з утримання податків та зборів за період з 18 травня 2018 року до 14 липня 2021 року.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 3 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області в дохід держави судовий збір у розмірі 3 149,39 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко