Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М УК Р А Ї Н И

30 липня 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Калініченко О.Б.
при секретарі Мельник Ю.О.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування шкоди, -
В С Т А Н О В И В:

09.11.2020 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до МОУ про відшкодування шкоди.
В обґрунтування поданого позову зазначає, що її чоловік, ОСОБА_2 , проходив військову службу у Збройних Силах України. З 2014 по 2017 роки під час проходження військової служби приймав безпосередню участь у антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України
11.06.2016 року в зоні антитерористичної операції ОСОБА_2 отримав поранення, внаслідок якого захворів на тяжку хворобу «цереброваскулярна хвороба з артеріальною гіпертонією».
У зв`язку із неможливістю надалі проходити військову службу, 11.08.2017 року був звільнений за станом здоров`я. Після звільнення хвороба й надалі прогресувала та призвела до набряку головного мозку, інфаркту мозку, внаслідок чого, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.
Позивач пояснює, що 12.08.2019 року вона, як дружина померлого, звернулась із заявою до Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якій просила вирішити питання про призначення одноразової грошової допомоги, в задоволенні якої їй було відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач оскаржила його в судовому порядку. 06.04.2020 року Шостим апеляційним адміністративним судом позов було задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення МОУ про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги позивачу.
Так, лише 22.06.2020 року відповідно до зазначеного рішення суду кошти в сумі 1 576 500 грн. були зараховані на картковий рахунок позивача.
Вважає, що своїм рішенням про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги МОУ порушило її право на гарантовану Державою виплату, що завдало їй матеріальних збитків.
В обґрунтування заявленої суми - 77 659 грн. посилається на те, що згідно даних Державної служби статистики України індекс інфляції з вересня 2019 року (дата прийняття рішення про відмову у призначенні виплати) до червня 2020 року (місяця виплати одноразової грошової допомоги) становить 102,6 %. Відповідно розмір збитків, завданих від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів у державі, становить 40 989 грн. Три проценти річних від простроченої суми становить 36 670 грн.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 13.11.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.
В ухвалі сторонам було визначено строк на подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень та пояснень.
24.12.2020 року до суду надійшов відзив сторони відповідача, в якому представник просить відмовити в задоволенні позову.
Так, представник відповідача зазначає, що в даній справі відшкодування матеріальної шкоди просить особа, яка не перебувала та не перебуває на військовій службі та не має спеціального статусу військовослужбовця.
Вирішуючи цей спір, є необхідність у встановленні наявності трьох умов, які є необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди, а саме неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.
Вважає, що позивачем не доведено, що відповідачем вчинено по відношенню до неї неправомірні дії, які спричинили їй матеріальну шкоду, у визначеному нею розмірі, а, відтак, позов не підлягає задоволенню.
Крім того, посилається на те, що між сторонами існують не договірні відносини, оскільки сторони між собою ніяких договорів (угод) не укладали і не домовлялись про надання певних послуг з обов`язковим їх виконанням, а тому одноразова грошова допомога, яка визначена Законом - це виплата, яка передбачена Законом не в обов`язковому порядку, а порядку настання певних обставин та надання позивачем відповідних документів, які підтверджують право на таку допомогу.
Пояснює, що позивач веде мову про відшкодування матеріальної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями органу державної влади (ст. 1173 ЦК України). При цьому відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності.
Крім того, як вбачається з наданих до позовної заяви копії судового рішення, рішенням апеляційного адміністративного суду у справі, розглянутій в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України, відповідача було зобов`язано вчинити певні дії.
Таким чином, адміністративним судом вирішено спір між позивачем та відповідачем у сфері публічних правовідносин. При цьому, факт виконання судового рішення, прийнятого за результатами розгляду публічно-правового спору, не може бути доказом виникнення цивільно-правових відносин між сторонами у даній справі.
Виходячи із викладеного, між сторонами спору не виникало цивільних правовідносин. Тому, оскільки спірні правовідносини стосуються сфери публічної служби і позивач не мав цивільно-правового договору з відповідачем, положення ст. 625 ЦК України їх не регулюють, а позовні вимоги з посиланням на неї є необґрунтованими.
За таких обставин дія ст. 625 ЦК України поширюється тільки на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ст. 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.
Жодних інших документів до суду не надходило, зокрема і відповіді на відзив від сторони позивача.
Оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, учасники справи не викликались.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.
З матеріалів позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 у період з 2014 по 2017 роки приймав участь у антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.
11.08.2017 був звільнений з військової служби у відставку за станом здоров`я.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Травма та захворювання, що призвело до смерті чоловіка позивача, пов`язане із захистом Батьківщини.
Позивач, як дружина померлого ОСОБА_2 , звернулась до Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки із заявою про виплату їй одноразової грошової допомоги, як члену сім`ї потерпілого.
Згідно витягу з Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 13.09.2019 року № 118, комісія дійшла до висновку про відмову у призначанні одноразової грошової допомоги, оскільки на час смерті померлий не був військовослужбовцем.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.04.2020 року було задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до МОУ та визнано протиправним та скасовано рішення комісії МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової, викладеного у пункті 6 протоколу засідання комісії Міноборони з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 13.09.2019 року № 118; зобов`язано МОУ призначити та виплатити, передбачену статтею 16 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразову грошову допомогу, у зв`язку із смертю чоловіка позивача внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня року, в якому здійснюватиметься виплата.
За положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.04.2020 року набрала законної сили, а тому викладені вище обставини судом встановлені.
Таким чином, незаконність рішення Міністерства оборони України про відмову в виплаті позивачу одноразової грошової допомоги доведені та доказуванню не підлягають.
Позивач зазначає, що вказане рішення суду у повному обсязі було виконано 22.06.2020 року, що підтверджується випискою по картковому рахунку та не оспорюються стороною відповідача.
У поданій позовній заяві позивач просить стягнути 77 659 грн. в рахунок відшкодування шкоди, спричиненої незаконним рішенням, посилаючись при цьому на положенням ст.ст. 22, 625, 1173 ЦК України.
Суд погоджується з доводами представника відповідача відносно того, що зазначені норми є взаємовиключними.
При цьому, зі змісту позовної заяви вбачається, що вказана сума складається з трьох процентів річних та інфляційних втрат за період несвоєчасного виконання грошового зобов`язання щодо виплати одноразової грошової допомоги відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у виплаті якої відповідачем було відмовлено неправомірно.
Таким чином, позивачем у позові невірно кваліфіковано відносини, що виникли між сторонами.
Разом з тим, Верховний суд неодноразово у своїх постановах зазначав, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (постанова від 20.01.2020 року по справі № 916/556/19).
Так, ч. 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 750/5104/17 від 21.11.2018 року, ст. 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, а, відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України, зокрема ст. 625 ЦК України, поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав, зокрема, з факту виплати одноразової грошової допомоги.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
З урахуванням цього Верховний Суд прийшов до висновку, що на правовідносини сторін, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги, поширюються вимоги статті 625 ЦК України.
Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року (справа № 686/21962/15-ц).
Отже, вимоги позивача ґрунтуються на законі.
Грошове зобов`язання перед позивачем у відповідача виникло з моменту прийняття комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум рішення про відмову у призначенні такої одноразової грошової допомоги дружині померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, а саме 13.09.2019 року.
Таким чином, в даному випадку, період прострочення виплати одноразової грошової допомоги становить з моменту ухвалення вказаного рішення (13.09.2019 року) по день виплати коштів (22.06.2020 року), сума якої складає 1 576 500 грн.
Відповідно до приведеного позивачем розрахунку розмір інфляційних втрат з вересня 2019 року до червня 2020 року становить 102,6 %, відповідно інфляційне збільшення суми боргу за цей період складає 40 989 грн. (1 576 500 х 102,6% - 1 576 500).
Три проценти річних від простроченої суми за розрахунком позивача складає: 1 576 500 х 3 % х 282 (кількість днів прострочення) : 365 = 36 670 грн.
Загальна сума, яку просить стягнути позивач, - 77 659 грн.
Відповідач, подаючи відзив та заперечуючи проти позову, правильність розрахунку позивача не спростував, свого розрахунку не подав.
Суд враховує, що згідно з п.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства відноситься принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості.
Загальна формула принципу змагальності закріплена в ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності цивільного судочинства виходить з аксіоми: «доводить той, хто заінтересований».
Принцип диспозитивності закріплений в ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках.
Виходячи з цього, відсутності заперечень з боку відповідача правильності проведеного позивачем розрахунку інфляційних втрат та річних, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача та стягненню з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 40 989 грн. та три проценти річних у розмірі 36 670 грн.
Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України « Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Ставки судового збору при зверненні до суду встановлені в ч.2 ст.4 Закону України « Про судовий збір».
Згідно з п.1 ч.2 ст.4 Закону за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою розмір судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» з 01 січня 2020 року прожитковий мінімум встановлено в розмірі 2 102, 00 грн.
Таким чином, виходячи з суму позову, позивач при зверненні до суду мав сплатити 840, 80 гр. судового збору.
Відповідно до п.13 ст. 5 Закону України « Про судовий збір» позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору.
З урахуванням задоволення позову відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню за рахунок бюджетних асигнувань МОУ на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 840,80 грн.
КеруючисьКонституцією України, ст. ст. 509, 625 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 178, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування шкоди задовольнити.
Стягнути з Міністерства оборони України (м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), РНОКПП НОМЕР_1 ) інфляційні втрати в розмірі 40 989 грн. та три проценти річних в розмірі 36 670 грн.
Стягнути на користь держави за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України (м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6, ) судовий збір в розмірі 840,80 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляцій скаргу подано не було.
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: