КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 940/934/20 Апеляційне провадження № 22-ц/824/4801/2021Головуючий у суді першої інстанції - Косович Т.П. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2021 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Ющенко Я.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Порхун Олесею Павлівною, що діє на підставі договору на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 29 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Тетіївської міської ради Київської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Тетіївського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила:

- зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дітьми - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- встановити ОСОБА_1 для участі у вихованні та спілкуванні з неповнолітніми дітьми такий порядок участі матері ОСОБА_1 у вихованні малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 : кожні вихідні від суботи з 10.00 години до неділі 17.00 години.

В обґрунтування заявлених вимог вказувала, вона є матір?ю малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та має право на безперешкодне спілкування з ними, проте відповідач не дає їй можливості бачитися з дітьми та брати участь у їх вихованні.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 29.12.2020 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з її малолітніми дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 108, 109).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи, просить рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у їх задоволенні.

При цьому, в обґрунтування апеляційної скарги вказує на неврахування судом того, що позивач не належним чином виконує свої батьківські обов`язки, ухиляється від виховання та утримання дітей, не сплачує аліменти, не приїздить до них, не навідується до школи, веде себе агресивно, постійно конфліктує (а.с. 118-122).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01.04.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с. 140, 141).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26.04.2021 року справу призначено до розгляду (а.с. 143).

18.05.2021 року до суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Відповідач у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Позивач та його представник у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.

Третя особа у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. В заяві на адресу суду просила розгляд справи проводити за відсутністю свого представника.

Враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи, оскільки її неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржено лише відповідачем і лише в частині задоволених вимог. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржено.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після розірвання шлюбу між сторонами з вересня 2017 року проживають разом з батьком, що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей та копією рішення Тетіївського районного суду Київської області від 20.09.2017 року про розірвання шлюбу між сторонами.

При цьому, після розірвання шлюбу сторони по справі не змогли дійти згоди і домовленості стосовно участі матері у вихованні дітей, в зв`язку з чим ОСОБА_1 звернулася до органу опіки та піклування виконавчого комітету Тетіївської міської ради, де на засіданні комісії з питань захисту прав дитини встановлено порядок участі матері ОСОБА_1 у вихованні малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 кожні вихідні від суботи з 10 години до неділі 17 години, про що винесено рішення виконавчого комітету Тетіївської міської ради № 26 від 19.02.2020 року, яке є чинним.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, 11.07.2020 року позивач приїхала навідати дітей, але відповідач не дав можливості їй це зробити, на що вона змушена була викликати поліцію.

Так, рапортом інспектора СРПП № 1 Тетіївського ВП ГУНП в Київській області Шамрая А. сторін повідомлено, що спілкування з дітьми є цивільно-правовими відносинами, а тому даний спір може бути вирішено в судовому порядку.

Крім того, з копії пояснення ОСОБА_3 , відібраного 11.07.2020 року поліцейським СРПП № 1 Тетіївського ВП ГУНП в Київській області Бень П.М., встановлено, що відповідач дійсно не дав можливості позивачці побачити дітей та поспілкуватися з ними, оскільки вважає, що вона неналежно доглядає за дітьми, що останнім не заперечувалося і під час судового розгляду.

У свою чергу, ч. 3 ст. 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за вихованняі розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитиниє предметом їх основного піклування.

Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ст. 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У ст. 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до норм Закону України «Про охорону дитинства» батьки та особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини.

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою незалежно від проживання або перебування кожного із них.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як передбачено, ст.ст. 141,157 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Водночас, відповідно до ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема як що він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що діючим законодавством визначено порядок вирішення питання щодо участі батьків у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Рішення органу опіки та піклування з вищезгаданого питання є обов`язковим для батьків, і лише у випадку вчинення перешкод того із батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Таким чином, встановивши, що відповідач ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування та не дає можливості позивачу бачитися з дітьми та спілкуватися з ними, суд першої інстанції, врахувавши інтереси дітей, дійшов обгрнутованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимогчастині зобов`язання відповідача ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні з дітьми.

При цьому, слід зазначити, що з пояснень відповідача вбачається, що останній не погоджується з визначеним графіком побачень, зокрема про того, щоб діти ночували з матір`ю, однак жодних передбачених законом дій щодо зміни цього графіку відповідачем не вчинено (не звертався з відповідними заяви ні до органу опіки, ні до суду).

Доводи апелянта про те, що спілкування позивача з дітьми буде перешкоджати нормальному вихованню дітей, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, а отже відхиляються колегією суддів як безпідставні та необгрунтовані.

Натомість, слід зазначити, що при вирішенні справ такої категорії, особлива увага повинна бути націлена насамперед до найважливіших інтересів дітей, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення в частині задоволених позовних вимог не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, є тотожними із його запереченнями щодо позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

При цьому, у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Порхун Олесею Павлівною, - залишити без задоволення.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 29 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Тетіївської міської ради Київської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 19 липня 2021 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська