Провадження №22-ц/812/624/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 березня 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про час та місце судового засідання,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні справи цивільну справу №490/798/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу, яку постановив Центральний районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Шолох Людмили Миколаївни у приміщенні цього суду 05 лютого 2021 року, повний текст якої складений того ж дня, за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» про припинення дії договору поруки,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2021 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» (далі ПАТ «Кредобанк», Банк) про припинення дії договору поруки.

Позовна заява мотивована тим, що 12 вересня 2014 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 32Ф-2014, відповідно до умов якого останній отримав 164500 грн. кредитних коштів на поточні потреби за умови сплати 20,49% річних за користування кредитними коштами, з кінцевим терміном повернення кредиту 11 вересня 2023 року, під заставу житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1 .

В якості забезпечення належного виконання умов кредитного договору 12 вересня 2014 року між Банком та позивачкою укладений договір поруки, відповідно до умов якого остання як поручитель несе солідарну відповідальність за неналежне виконання кредитних зобов`язань за вказаним договором.

В той же день між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки нерухомого майна - житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 серпня 2019 року у справі №490/7919/16-ц позов Банку до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволений в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ «Кредобанк» 209066 грн. 77 коп. та суму сплаченого судового збору в розмірі 1568 грн.01 коп. з кожного. Миколаївським апеляційним судом 18 червня 2020 р. ухвалено постанову, якою рішення суду першої інстанції від 01 серпня 2019 р. змінено, суму боргу зменшено, стягнуто з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в солідарному порядку 188205 грн. 17 коп.

Зменшуючи суму стягнення заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд дійшов висновку, що Банк не виконав вимоги кредитного договору (пункт 3.18) щодо належного повідомлення відповідачів про зміну процентної ставки.

Крім того, в порушення положень пункту 2.7 договору поруки про погодження поручителем змін, які вносяться у кредитний договір і збільшують розмір його відповідальності та продовжують строк виконання повернення кредиту, ОСОБА_1 документів про підвищення відсоткової ставки та збільшення обсягу відповідальності по договору не підписувала.

Посилаючись на вказані обставини та положення частини 1 статті 559 ЦК України, позивачка просила припинити строк дії договору поруки до кредитного договору №32Ф-2014 від 12 вересня 2014 року, укладеного між Банком та нею 12 вересня 2014 року.

Разом із позовною заявою ОСОБА_1 було подано заяву про забезпечення позову.

Заяву мотивовано тим, що на теперішній час, в Центральному відділі державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) знаходиться виконавче провадження №62524785 з примусового виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 серпня 2019 року по справі №490/7919/16-ц. За замовленням Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 14 січня 2021 року ПП «Ажіо» виготовлено висновок про вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що, як вважає позивачка, призведе до реалізації її майна за виконавчим документом, виданим на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 серпня 2019 року, тобто за документом, який фактично втратив юридичну силу, оскільки сума боргу зменшена за постановою Миколаївського апеляційного суду від 18 червня 2020 року.

Посилаючись на викладене, а також на те, що невжиття судом заходів забезпечення позову може зробити неможливим відновлення порушених прав та інтересів позивача та, відповідно, зробить неможливим виконання рішення суду по даній справі, ОСОБА_1 просила забезпечити позов шляхом заборони Центральному відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) вчиняти дії щодо реалізації майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за виконавчим документом, виданим на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва у справі №490/7919/16-ц по виконавчому провадженню №62524785.

Ухвалою Центрального районного суду від 05 лютого 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Суд вважав, що оскільки позивачка просить заборонити державному виконавцю, на виконанні у якого перебуває виконавче провадження № 62524785, вчиняти дії щодо реалізації майна арештованого нерухомого майна, то за своїм змістом це клопотання є клопотанням про зупинення виконання судових рішень у справі № 490/7919/16-ц, за результатами розгляду якої судом апеляційної інстанції змінено рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 серпня 2019 року та стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредобанк» у солідарному порядку заборгованість станом на 05 липня 2016 року за кредитним договором № 32Ф-2014 від 12 вересня 2014 року, як у розмірі 188 205 грн 17 коп.

З огляду на приписи пункту 9 стаття 129 Конституції України щодо обов`язковості судового рішення, що є однією з засад судочинства, вимоги частина 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», роз`яснення, викладені у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» про недопустимість забезпечення позову шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили, суд дійшов висновку, що зупинення виконання судових рішень (на підставі яких відкрито виконавче провадження № 62524785), та які набрали законної сили, матиме своїм наслідком порушення прав відповідача у цій справі як стягувача у виконавчому провадженні.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про необґрунтованість заяви позивача про забезпечення позову, тому в її задоволенні відмовив.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на ухвалу суду, в якій просить її скасувати та прийняти нову про задоволення її клопотання про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції не врахував, що виконавчий документ на суму 209066,77 грн., виданий у справі №490/7919/19 року, на виконання якого відкрито виконавче провадження №6254785, втратив свою чинність після винесення постанови Миколаївським апеляційним судом 18 червня 2020 року, якою було змінено рішення суду першої інстанції та зменшено суму стягнення, але стягнення боргу, арешт майна на теперішній час тривають. Тому позивачка вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим відновлення її порушених прав та інтересів та, відповідно, зробить виконання рішення суду у даній справі. Також ОСОБА_1 посилається на те, що виконавче провадження підлягає закінченню на підставі статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавчий документ на підставі якого вчиняються виконавчі дії, скасований. АТ «Кредобанк» направив відзив на апеляційну скаргу, в якому, погоджуючись з аргументами та доводами, викладеними судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, просить цю ухвалу залишити в силі, а апеляційну скаргу без задоволення.

В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися.

Зважаючи на вимоги частини 1, 3, 8 статті 128, 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши письмові докази у справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвала суду відповідає вказаним положенням закону.

Із матеріалів справи вбачається, що 12 вересня 2014 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 32Ф-2014, відповідно до умов якого останній отримав 164500 грн. кредитних коштів на поточні потреби за умови сплати 20,49% річних за користування кредитними коштами, з кінцевим терміном повернення кредиту 11 вересня 2023 року, під заставу житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1 .

В якості забезпечення належного виконання умов кредитного договору 12 вересня 2014 року між Банком та позивачкою укладений договір поруки, відповідно до умов якого остання як поручитель несе солідарну відповідальність за неналежне виконання кредитних зобов`язань за вказаним договором.

В той же день між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 також був укладений договір іпотеки нерухомого майна - житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 серпня 2019 року у справі №490/7919/16-ц позов Банку до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволений в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ «Кредобанк» 209066 грн. 77 коп. та суму сплаченого судового збору в розмірі 1568 грн.01 коп. з кожного.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 18 червня 2020 року рішення суду першої інстанції від 01 серпня 2019 року змінено, суму боргу зменшено, стягнуто з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в солідарному порядку 188205 грн. 17 коп.

Звертаючись із даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на припинення строку дії договору поруки до кредитного договору №32Ф-2014 від 12 вересня 2014 року.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивачка вказує, що на виконанні у Центральному відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження № 62524785 з примусового виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.08.2019 року у справі № 490/7919/19. Посилаючись на те, що стягнення боргу, арешт та оцінка майна відбувається по виконавчому документу, який, на думку заявниці, втратив юридичну чинність, оскільки сума боргу змінена (зменшена) постановою Миколаївського апеляційного суду від 18 червня 2020 року, невжиття судом запропонованих нею заходів забезпечення позову може зробити неможливим відновлення її порушених прав та інтересів та, відповідно, зробить неможливим виконання рішення суду у даній справі.

Вирішуючи питання правильності висновків суду, який відмовив у забезпеченні позову, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини 1 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 цієї статті визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Отже, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Положеннями частини 1 статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, в тому числі, і заборона вчиняти певні дії та зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (пункти 2, 5 цієї норми).

За змістом частини 3 статті 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України№ 9 від 22 грудня 2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У справі, яка переглядається, позивачка просила про забезпечення позову шляхом заборони Центральному відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчиняти дії щодо реалізації майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за виконавчим документом, виданим на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва у справі №490/7919/16-ц по виконавчому провадженню №62524785.

Тобто, фактично ОСОБА_1 ставила питання про зупинення примусового виконання судового рішення у справі № 490/7919/16-ц, за результатами розгляду якої судом апеляційної інстанції змінено рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 серпня 2019 року та стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредобанк» у солідарному порядку заборгованість станом на 05 липня 2016 року за кредитним договором № 32Ф-2014 від 12 вересня 2014 року у розмірі 188 205 грн 17 коп.

Відповідно до приписів пункту 9 стаття 129 Конституції України обов`язковість судового рішення є однією з засад судочинства.

Частина 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Як зазначено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що застосування запропонованого позивачкою виду забезпечення позову призведе до зупинення виконання судових рішень (на підставі яких відкрито виконавче провадження № 62524785), та які набрали законної сили, і матиме своїм наслідком порушення прав відповідача у цій справі як стягувача у виконавчому провадженні.

Відтак, обраний позивачем спосіб забезпечення позову не відповідає меті цього інституту процесуального закону та завданням цивільного судочинства.

За такого апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову та відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги.

Щодо аргументів апеляційної скарги, вони не заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на помилковому тлумачення положень процесуального закону.

Так, стосовно того, що виконавчі дії з виконання виконавчого документа на суму 209066,77 грн., який виданий у справі №490/7919/19 року та на виконання якого відкрито виконавче провадження №6254785, вчиняються, хоча цей документ втратив свою чинність після винесення постанови Миколаївським апеляційним судом 18 червня 2020 року, якою було змінено рішення суду першої інстанції та зменшено суму стягнення, у зв`язку з чим виконавче провадження підлягає закінченню, то таке твердження є помилковим, оскільки законність виконавчих дій та відповідність виконавчого документа вимогам закону, як і його чинність, не є предметом розгляду у цій справі. Тому суд першої інстанції, вирішуючи заяву про забезпечення позову, дав таким аргументам належну оцінку.

Оскільки ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням вимог процесуального закону, апеляційний суд в силу статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для її скасування.

З огляду на результати розгляду апеляційної скарги відсутні передбачені статтею 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________________

Повний текст постанови складений 23 березня 2021 року