Дата документу 23.03.2021 Справа № 333/4565/20
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 333/4565/20Головуючий у 1-й інстанції Варнавська Л.О. Повний текст складено 27.11.2020 року
Пр. № 22-ц/807/831/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2020 року у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі Банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом

ВСТАНОВИВ:

У серпі 2020 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-4), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 28.04.2015 року станом на 14.06.2020 року у розмірі 102693,26 грн., яка складається з: 71899,56 грн. заборгованості за тілом кредиту ; в т.ч. 00,00 грн. заборгованості за поточним тілом кредиту; 71899,56 заборгованості за простроченим тілом кредиту; 00,00 грн. заборгованості за нарахованими відсотками; 705,16 грн. заборгованості за простроченими відсотками; 30088,54 грн. заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625; 0,00 грн. пені; 00,00 грн. комісії, а також судовий збір 2102,00 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції ОСОБА_2 (а.с. 75).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 78) відкрито провадження у цій справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2020 року (а.с. 177-180) позовну заяву Банку у цій справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с. 183-188) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити в повному обсязі; стягнути з відповідача судові витрати.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 203).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою Банку у цій справі відкрито 18 січня 2021 року (а.с. 204).

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 205) дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_1 подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі (а.с. 210-214).

За змістом ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має відповідне навантаження судді доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 18 суддів замість 40 суддів за штатом).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову Банку у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 256, 266, 526, 1048, 1054, 1282 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог Банку у цій справі, відсутності правових підстав для задоволення останніх.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що Банк у своєму позові наполягав на тому, що ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанк (а.с. 11).

При цьому, позивачем надана суду першої інстанції у цій справі копія цієї заяви (а.с.11), з якої неможливо встановити дату підписання цієї анкети-заяви.

Долучені АТ «КБ «Приватбанк» до позову витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та правила надання банківських послуг не підписані відповідачем ОСОБА_1 (а.с. 12-53).

Згідно із довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 № НОМЕР_1 старт карткового рахунку відбувся 03.08.2017 р. з кредитним лімітом 40000,00 грн., в цей же день кредитний ліміт був зменшений до 5000,00 грн. 05.09.2017 року кредитний ліміт збільшений 05.09.2017 р. до 40000,00 грн. (а.с. 10).

Картка № НОМЕР_1 відкрита 03.08.2017 р., термін дії 04.2021 р. (а.с. 9)

Позивачем долучена до відповіді на відзив фотографія ОСОБА_3 , яка тримає в руках банківську карту, проте якість фотографії не дозволила суду першої інстанції встановити номер картки (а.с. 127).

01.03.2017 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладений договір №SAMDNWFD101 розміщення грошових коштів на депозитному вкладі (а.с. 88). Згідно п. 3 вказаного договору нараховані відсотки по вкладу перераховуються на карту/рахунок № НОМЕР_2 .

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивачем наданий розрахунок заборгованості за договором без номеру від 28.04.2015 року, укладеного між Приватбанком та ОСОБА_1 , в якому зазначено, які банківські операції проводились за період з 03.08.2017 по 14.06.2020 р. та станом на 14.06.2020 року мається заборгованість по простроченим відсоткам в сумі 4432,89 грн.; заборгованість по тілу кредиту в сумі 71899,56 грн., ця ж сума є простроченим тілом кредиту; заборгованість за простроченими відсотками в сумі 705,16 грн.; заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в сумі 30088,54 грн., всього загальна заборгованість визначена в сумі 102693, 26 грн. (а.с. 5-8).

Проте, судом першої інстанції з цього розрахунку встановлено, що протягом 03.08.2017 р. - 14.06.2020 р.р. витрати клієнтом ОСОБА_1 кредитних коштів (третій стовбець) проведені на загальну суму 45646,15 грн., тобто в сумі значно менше, ніж заявленої позивачем, як прострочене тіло кредиту (в позові та розрахунку вказано 71899,56 грн.), але в сумі, що перевищує встановлений кредитний ліміт по кредитній картці № НОМЕР_1 в розмірі 40000,00 грн. (а.с. 10).

В той же час, сума коштів, внесена клієнтом на погашення заборгованості, складає 35047,35 грн. (31 стовбець розрахунку а.с.7-8). Отже, різниця між витратами та погашенням складає 10598,80 грн., що не відповідає заявленої до стягнення суми простроченого тіла кредиту 71899,56 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Судом першої інстанції встановлено, що в анкеті заяві позичальника підписаної ОСОБА_1 процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) та комісії за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за кредитним договором від 28.04.2015 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені, комісії та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Надана банком довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» також відповідачем не підписана.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно встановив, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення без задоволення позову Банку у цій справі.

Доводи апеляційної скарги Банку є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію Банку, як позивача у цій справі, викладену в його позові, яку він вважає та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування Банку, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Банк не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги Банку.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України у цій справі відсутні, і зокрема позивачем апеляційному суду не надані.

Судова практика в інших справа, наведена Банком в його вищезазначеній апеляційній скарзі у цій справі, не має преюдиційного значення для суду у цій справі.

Правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі № 345/180/17, на яку Банк також посилався у цій справі у своїй апеляційній скарзі в обґрунтування підстав для стягнення з відповідача на користь Банку судом хоча б фактично отриманої суми тіла кредиту 71899,56 грн., дійсно є обов`язковою для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України у цій справі і рішення суду першої інстанції у цій справі з останньою узгоджується в частині позовних вимог Банку до відповідача про стягнення відсотків.

Проте, суд першої інстанції у цій справі правильно встановив, що у цій справі мають місце трохи інші фактичні обставини в частині фактично отриманої суми тіла кредиту, ніж ті, що були предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 345/180/17, а саме: - протягом 03.08.2017 р. - 14.06.2020 р.р. витрати клієнтом ОСОБА_1 кредитних коштів (третій стовбець) проведені на загальну суму 45646,15 грн., тобто в сумі значно менше, ніж заявленої позивачем, як прострочене тіло кредиту (в позові та розрахунку вказано 71899,56 грн.), але в сумі, що перевищує встановлений кредитний ліміт по кредитній картці № НОМЕР_1 в розмірі 40000,00 грн. (а.с. 10); - в той же час, сума коштів, внесена клієнтом на погашення заборгованості, складає 35047,35 грн. (31 стовбець розрахунку а.с.7-8); - отже, різниця між витратами та погашенням складає 10598,80 грн., що не відповідає заявленій до стягнення суми простроченого тіла кредиту 71899,56 грн.

Встановлено, що Банком не було надано у матеріали цієї справи суду першої інстанції чи апеляційному суду довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» із підписом відповідача про ознайомлення останнього з Умовами та правилами надання послуг Банком на підтвердження наявності договірних відносин сторін, та відповідно, наявності у Банку права нараховувати відповідачу вищезазначену заборгованість.

Банк також не надав апеляційному суду доказів у спростування того, що витяг з Тарифів та витяг з Умов відповідач розумів, ознайомився та погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, встановлено, що суд першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України вирішив питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови Банку у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 23.03.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.