ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 363/2889/20 Номер провадження 22-ц/814/1817/21Головуючий у 1-й інстанції Макарчук С. М. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А. І.

Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.

при секретарі: Коротун І. В.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою керівника Бердичівської місцевої прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті

на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 13 травня 2021 року, ухвалене суддею Макарчуком С.М., повний текст рішення складено - 21 травня 2021 року

у справі за позовом керівника Бердичівської місцевої прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_1 про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом, -

В С Т А Н О В И В:

29 липня 2020 року керівник Бердичівської місцевої прокуратури Житомирської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті 19 169,25 грн., що еквівалентно 632 євро (відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день проведення розрахунку) в дохід Державного бюджету України та стягнути з відповідача на користь прокуратури Житомирської області сплачений судовий збір у розмірі 3 842 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 27.07.2017 працівниками Управління Укртрансбезпеки в Івано-Франківській області на пункті ГВК на автодорозі Н-10 «Стрий-Чернівці» проведено перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом. У ході перевірки здійснено габаритно-ваговий контроль автомобіля марки «ДАФ», модель АО85ХС480, д.н.з. НОМЕР_1 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 . Автомобілем (тягачем) здійснювалося перевезення піску. Завантаження піску здійснювалося в с. Хриплин Івано-Франківської області. Товар прийнято від ПП «Енергобудпостач». За наслідками контролю фахівцем Управління Укртрансбезпеки у Івано-Франківській області складено акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів №0001705 від 27.07.2017 р., в якому зафіксовано перевищення нормативних вагових параметрів. При цьому, 27.07.2017 р. Управлінням Укртрансбезпеки у Івано-Франківській області складено довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю, у якій зазначено про перевищення в зазначеному вище автомобілі нормативно-вагових параметрів. Фахівцем Управління Укртрансбезпеки у Івано-Франківській області також 27.07.2017 р. складено розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування за № 38 згідно з актом №0001705 від 27.07.2017 р., яким ОСОБА_1 визначено суму плати за проїзд у розмірі 636 євро, що еквівалентно 19 169,25 грн. Однак, вказана плата за проїзд відповідачем у встановленому законом порядку та строк, визначений у повідомленні від 29.09.2017 р., самостійно сплачена не була.Керівник Бердичівської місцевої прокуратури Житомирської області просив суд стягнути з відповідача на користь держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті 19 169,25 грн., що еквівалентно 636 євро (відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день проведення розрахунку) в дохід Державного бюджету України.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 13 травня 2021 року у задоволенні позову керівника Бердичівської місцевої прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_1 про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом відмовлено.

Стягнуто з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 3500,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звернення прокурора з вище зазначеним позовом було необхідне, так як ані Конституцією України, ані законами України Укртрансбезпеку не наділено правом звернення до суду щодо стягнення грошових коштів за проїзд транспортного засобу з перевищенням нормативних вагових параметрів, а Укртрансбезпека не здійснювала захисту інтересів держави належним чином в межах наданих їй повноважень. Щодо суті позовних вимог суд визнав, що бланк акту № 015261 не розрізняє власника і суб`єкта господарювання та містить одну графу з найменуванням «що належить (найменування суб`єкта господарювання, його місцезнаходження, прізвище, ініціали та адреса фізичної особи суб`єкта господарювання)», а бланк акту № 0001705 графу з найменуванням «суб`єкт, що перевіряється (повне найменування із зазначенням прізвища, імені та по батькові водія транспортного засобу)(юридична адреса)(місце проживання)». Крім того, ані стороною позивача, ані стороною відповідача оригінал чи копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу суду надана не були, питання про дослідження цього документа чи його витребування для огляду в суді учасниками справи не ставилося. Доданий до позовної заяви список № 7550 згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих поданих в Івано-Франківськ-16, відправник Укртрансбезпека, свідчить лише про направлення такого повідомлення, однак не може слугувати підтвердженням його отримання. Водночас, зазначений додаток до позовної заяви не містить відомостей щодо дати здійснення відповідного відправлення. Таким чином, відомостей про отримання відповідачем вказаного повідомлення стороною позивача до позовної заяви не додано, під час судового засідання такі відомості не зазначалися і будь-якими доказами чи хоча б посиланням на їх існування не підтверджувалися. Станом на 27.07.2017 р. ОСОБА_1 офіційно не здійснювала підприємницьку діяльність та не була зареєстрована як суб`єкт господарської діяльності. Також судом враховано, що представник відповідача не доводив, а матеріалами справи спростовується, що під час проведення габаритно-вагового контролю належного відповідачу вантажного автомобіля працівникам Укртрансбезпеки водієм надавався договір позички транспортного засобу, а відтак він не міг бути врахований при складенні відповідних актів від 27.07.2017. Зважаючи на те, що норма Закону не зобов`язує водія пред`являти документ, що засвідчує використання автомобільним перевізником транспортного засобу на законних підставах, а договір недійсним у встановленому законом порядку не визнавався, факт непред`явлення цього договору під час складання зазначених вище актів не може свідчити про неналежність чи недопустимість його як доказу того, що транспортний засіб не перебував у володінні відповідача на час проведення габаритно-вагового контролю 27.07.2017 р. Таким чином, суд зробив висновок, що ОСОБА_1 не є особою, яка повинна відшкодувати майнову шкоду, про яку ставиться питання у позові, оскільки: вона не була суб`єктом господарювання на час проведення габаритно-вагового контролю 27.07.2017 р.; вона не була перевізником у розумінні законодавства України, яке регулює спірні правовідносини; вона не перевищувала встановлених обмежень загальної маси та (або) осьових навантажень; вона не здійснювала завантаження транспортного засобу та не є відправником чи одержувачем вантажу; вона не була безпосереднім володільцем (що не спростовує право власності) транспортного засобу, який перевірявся, на час здійснення габаритно-вагового контролю; вона не є безпосереднім заподіювачем шкоди у розумінні Цивільного кодексу України; законом не передбачене внесення плати за проїзд великоваговими транспортними засобами (а відтак, і стягнення такої плати) будь-якою іншою особою, окрім перевізника.

В апеляційній скарзі керівник Бердичівської місцевої прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при вирішення даного спору необґрунтовано взяв до уваги надані представником відповідача копії договору №01/06/17 від 01.06.2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Спеціалізоване управління №630», акту передачі-приймання транспортного засобу в тимчасове безоплатне користування від 01.06.2017 року. Представник відповідача не надав суду докази надання водієм чи власником транспортного засобу співробітникам Управління Укртрансбезпеки у Івано-Франківській області документів на підтвердження існування договірних відносин між відповідачем та ТОВ «Спеціалізоване управління №630» при здійсненні документального габаритно-вагового контролю транспортного засобу та неприйняття їх до уваги посадовими особами. Не додано також докази оскарження відповідачем акту №0001705 від 27.07.2017 р., акту №015261 від 27.07.2017 р., довідки від 27.07.2017 р. про результати здійснення габаритно-вагового контролю та розрахунку. Доводи представника відповідача про те, що автомобіль «ДАФ», модель АО85ХС480, д.н.з. НОМЕР_1 , що перевірявся, використовувався третьою особою, не підтвердженого належними та допустимими доказами, а тому не повинні враховуватися судом при вирішенні справи по суті.Зазначає, що надання вказаних документів має на меті лише уникнення відповідача від обов`язку відшкодувати завдану шкоду. Вважає, що саме відповідач, як власник великогабаритного транспортного засобу, має сплатити визначену суму плати за проїзд автомобільними дорогами транспортного засобу, вагові параметри якого перевищують нормативні, оскільки саме його транспортний засіб завдав шкоди автомобільним дорогам внаслідок такого перевищення. Крім того, зазначає, що керівник Бердичевської місцевої прокуратури звернувся до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті, яка протягом тривалого часу не вживала належних та ефективних заходів цивільно-правового характеру щодо стягнення з відповідача заборгованості з плати за проїзд автомобільними дорогами, тобто, позивачем у даній справі виступає Державна служба України з безпеки на транспорті, а не прокурор. При цьому, судові витрати можуть бути стягнуті виключно у разі їх реальності, розумності, співмірності, пропорційності, а наданий представником відповідача опис наданих правничих послуг, наведений у акті, не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат. Вважає, що зазначені відповідачем в акті приймання-передачі правничих послуг: первинна консультація клієнта, роз`яснення процесуальних справ та обов`язків, підготовка заяви до суду про ознайомлення із справою, підготовка відзиву на позовну заяву та участь у 5 засіданнях по справі в межах 15-30 хв., не є складним процесуальним завданням, не вимагали значного обсягу юридичної та технічної роботи і не свідчить про складність справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин справи вбачається, що наказом Державної служби України з безпеки на транспорті № 695 від 21 липня 2017 року затверджений графік проведення рейдових перевірок, які здійснюються територіальними органами Державної служби України з безпеки на транспорті у період з 24.07.2017 по 30.07.2017 р. (а.с. 21).

Відповідно до пункту 10 графіку, який є додатком до цього наказу, передбачено проведення Управлінням Укртрансбезпеки в Івано-Франківській області у період з 24.07.2017 р. по 30.07.2017 р. рейдових перевірок на автодорозі Н-10 «Стрий-Чернівці» (площадки ГВК, км. 170+500 с. Матвіївці) (а.с. 22).

26 липня 2017 року Управлінням Укртрансбезпеки в Івано-Франківській області старшому державному інспектору ВДК Валовіній О.З., головному спеціалісту відділу НАП Йосипенко С.І. видане направлення на перевірку № 006735 для проведення комплексної, рейдової (направлення не містить визначення, якої саме) перевірки автодороги Н-10 «Стрий-Чернівці», км 170+500, с. Матвіївці, автодороги Н-10 «Стрий-Чернівці» ГВК Закону України «Про автомобільний транспорт», Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, Правил перевезення вантажів, ЄУТР з 27 липня по 27 липня (без зазначення року) (а.с. 20).

Зазначені обставини учасниками справи у судовому засідання не оспорювалися.

Відповідно до акту № 015261 від 27 липня 2017 року, складеного старшим державним інспектором ВДК Валовіною О.З та головним спеціалістом ВНАП Йосипенко С.І., підписаного водієм транспортного засобу ОСОБА_2 та посадовою особою ОСОБА_3 , місце перевірки: автодорога Н-10 «Стрий-Чернівці» п. ГВК; дата і час перевірки: 10:55, 27.07.2017 р.; проведена перевірка транспортного засобу марка: ДАФ, номерний знак: НОМЕР_1 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію: НОМЕР_2 , водій: ОСОБА_2 , документ, що посвідчує особу водія: посвідчення водія НОМЕР_3 , видане 15.02.2017 р., центр 3249, що належить: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , під час перевірки виявлено порушення: накладна № 07 від 27.07.2017 р., кому видано: РБУ-1, від кого прийнято: ПП «Енергобудпостач» (пісок), у тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт»: перевезення вантажу з перевищенням вагових обмежень 44 350 кг при нормативно допустимих 40 000 кг без дозволу, який дає право на рух автомобільними дорогами України. Порушена ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» (а.с. 24).

Зазначений акт містить прочерки у графах щодо номеру дорожнього листа, серії і номеру ліцензійної картки та строку її дії, пояснень водія про причини порушень.

Відповідно до акту № 0001705 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 27 липня 2017 року, складеного за підписом старшого державного інспектора ВДК Валовіної О.З. та підписаного водієм транспортного засобу ОСОБА_2 , на автодорозі Н-10 «Стрий-Чернівці» проведено габаритно-ваговий контроль автомобіля марки ДАФ, модель АО85ХС480, спеціалізований вантажний самоскид, номерний знак НОМЕР_1 , суб`єктом перевірки зазначено: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , водій ОСОБА_2 , вантаж: пісок, маршрут руху: с. Хриплин м. Івано-Франківськ м. Коломия, 60 км; повна фактична маса транспортного засобу становить 44,35 т при нормативно допустимій 40 т; нормативно допустиме осьове навантаження становить 11/11/16; 16 т, а фактичне 7,05/9,3/14,4/13,6 т. (а.с. 25).

У вказаному акті відповідні графи щодо номеру телефону, ідентифікаційного коду згідно з ЄДРПОУ не заповнені.

Аналогічні результати перевірки також відображено у довідці про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 27 липня 2017 року, водій ОСОБА_2 , автомобіль марки DAF, модель АD85XC480, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 26).

Суд першої інстанції встановив, що бланк акту № 015261 не розрізняє власника і суб`єкта господарювання та містить одну графу з найменуванням «що належить (найменування суб`єкта господарювання, його місцезнаходження, прізвище, ініціали та адреса фізичної особи суб`єкта господарювання)», а бланк та акту № 0001705 графу з найменуванням «суб`єкт, що перевіряється (повне найменування із зазначенням прізвища, імені та по батькові водія транспортного засобу)(юридична адреса)(місце проживання)».

Сторонами не оспорюється, що ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце народження: с. Золотарівка Кобеляцького району Полтавської області; паспорт НОМЕР_4 , виданий 04.01.1998 Кобеляцьким РВ УМВС України Полтавської області) є власником автомобіля марки DAF, модель АD85ХС480, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Також сторонами не оспорюється, що автомобіль, що перевірявся 27.07.2017 року та який у позовній заяві зазначено як автомобіль ДАФ, модель АО85ХС480, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є саме цим автомобілем.

При цьому, суд першої інстанції встановив, що ані стороною позивача, ані стороною відповідача оригінал чи копія свідоцтва про реєстрацію цього транспортного засобу суду надані не були, питання про дослідження цього документа чи його витребування для огляду у суді учасниками справи не ставилося.

27 липня 2017 року Управлінням Укртрансбезпеки у Івано-Франківський області у відповідності до вимог Постанови Кабінету Міністрів України №879 від 27 червня 2007 року здійснено розрахунок № 38 суми, яку зобов`язана сплатити ОСОБА_1 , як плату за проїзд автомобільними дорогами, у розмірі 636,00 євро, що станом на момент складання акту еквівалентно 19 169 гривень 25 копійок (а.с. 27,33-34).

Сторона відповідача не заперечувала проти результатів габаритно-вагового контролю належного відповідачу автомобіля марки ДАФ та математичної правильності проведення розрахунку завданої шкоди.

Відповідне повідомлення про необхідність сплати 636 євро як плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, без зазначення реквізитів для перерахунку коштів, із додатками (розрахунок № 38 від 27.07.2017 р., чек зважування № 06244 від 27.07.2017 р., акт № 0001705 від 27.07.2017 р., довідка про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 27.07.2017р.) за вих. № 26/4024-17 від 29.09.2017 р. направлено ОСОБА_1 на адресу АДРЕСА_1 (а.с. 30).

При цьому, суд першої інстанції встановив, що доданий до позовної заяви список №7550 згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих поданих в Івано-Франківськ-16, відправник Укртрансбезпека (а.с. 31) свідчить лише про направлення такого повідомлення, однак не може бути доказом про його отримання. При цьому, зазначений додаток до позовної заяви не містить відомостей щодо дати здійснення відповідного відправлення.

Таким чином, відомостей про отримання відповідачем вказаного повідомлення стороною позивача до позовної заяви не додано, під час судового засідання такі відомості не зазначалися і будь-якими доказами, чи хоча б посиланням на їх існування, не підтверджувалися.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 була зареєстрована 30.01.1997 року як фізична особа-підприємець, а 26.01.2010 року зареєстровано припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 (а.с. 115).

Таким чином, судом встановлено, що станом на 27.07.2017 р. ОСОБА_1 офіційно не здійснювала підприємницьку діяльність та не була зареєстрована як суб`єкт господарської діяльності.

Що стосується наданих представником відповідача копій договору № 01/06/17 від 01.06.2017 р., укладеного між фізичною особою ОСОБА_1 , та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване управління № 630» (а.с. 116), акту передачі-приймання транспортного засобу в тимчасове, безоплатне користування від 01.06.2017 (а.с. 117) і акту приймання-передачі транспортного засобу з тимчасового, безоплатного користування від 30.11.2017 р. (а.с. 117, зворотна сторона), то суд першої інстанції встановив наступне.

Доводи представника позивача про нікчемність зазначеного договору у зв`язку з тим, що він всупереч вимогам частини 4 статті 828 Цивільного кодексу України не був нотаріально посвідченим, не заслуговують на увагу.

Вказаний договір у встановленому законом порядку не оспорювався, недійсним не визнавався.

Відповідно до частини 4 статті 828 Цивільного кодексу України, договір позички транспортного засобу (крім наземних самохідних транспортних засобів), в якому хоча б однією стороною є фізична особа, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Законодавство України не містить визначення, що є наземним самохідним транспортним засобом.

Статтею 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що наземні транспортні засоби пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у відповідних підрозділах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України дай тимчасовою користування, зареєстровані в інших країнах.

Підпунктом «b» статті 1 Європейської угоди, що стосується праці екіпажів транспортних засобів, здійснюючих міжнародні автомобільні перевезення (дата приєднання України 07.09.2005) встановлено, що під «автомобілем» мається на увазі будь-який самохідний транспортний засіб, що використовується для перевезення на дорогах людей або вантажів або буксирування дорогами транспортних засобів, що використовуються для перевезення людей або вантажів; цей термін не включає сільськогосподарські трактори.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Таким чином, всі автомобілі (і вантажні, і легкові) належать до самохідних транспортних засобів, а, отже, договір позички таких транспортних засобів не потребує обов`язкового нотаріального посвідчення.

При цьому судом першої інстанції враховано позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 24.03.2021 року у справі № 450/3002/17.

Зважаючи на те, що ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» не зобов`язує водія пред`являти документ, що засвідчує використання автомобільним перевізником транспортного засобу на законних підставах, а договір недійсним у встановленому законом порядку не визнавався, факт непред`явлення цього договору під час складання зазначених вище актів не може свідчити про неналежність чи недопустимість його як доказу того, що транспортний засіб не перебував у володінні відповідача на час проведення габаритно-вагового контролю 27.07.2017 р.

При цьому, будь-яких інших договорів перевезення, цивільно-правових договорів з водієм ОСОБА_2 , які б укладалися з відповідачем, чи будь-яких інших доказів на підтвердження того, що вказаний водій перебував у будь-яких відносинах (трудових, цивільно-правових тощо) із відповідачем, сторона позивача суду не надала.

Натомість, представником відповідача надана довідка Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване управління № 630» № 2 від 26.03.2021 р, відповідно до якої ОСОБА_2 працював водієм в ТОВ «СУ №630» з 03.07.2017 р. по 31.08.2017 р. (а.с. 147), яка стороною позивача не спростована.

Також суд першої інстанції критично оцінив надану представником відповідача копію товарно-транспортної накладної № РБМ-10 від 27.07.2017 р. (автомобіль DAF AD 85 XC 480, НОМЕР_1 , автомобільний перевізник: ТОВ «Спеціалізоване управління №630», водій ОСОБА_2 НОМЕР_3 , замовник ТОВ «РБУ-1» код 35912786, вантажовідправник Приватне підприємство «Енергобуд», вантажоодержувач ТОВ «РБУ-1», пункт навантаження с. Хриплин Івано-Франківської області, пункт розвантаження м. Коломия, кількість місць 23 масою брутто 37,4 тони, найменування вантажу «пісок») (а.с. 148), оскільки, як вбачається з акту № 015261 працівникові Управління Укртрансбезпеки в Івано-Франківській області 27.07.2017 р. при здійсненні габаритно-вагового контролю водієм автомобіля була надана накладна № 07 від 27.07.2017 р. (кому відпущено: РБУ-1; від кого прийнято: ПП «Енергобудпостач» (пісок)) (а.с. 25), тобто, подана представником відповідача у копії товарно-транспортна накладна № РБМ-10 від 27.07.2017 р. не може слугувати належним доказом у цій справі, так як не перевірялася (не надавалася) при здійсненні габаритно-вагового контролю 27.07.2017 р.

Разом з тим, стороною позивача не надано накладну № 07 від 27.07.2017 р. (в оригіналі чи в копії), відповідних клопотань про її витребування чи дослідження в суді учасниками справи не ставилося, у зв`язку з чим суд першої інстанції був позбавлений можливості встановити, хто саме зазначений у цій накладній суб`єктом господарювання та перевізником.

Натомість, у поданих позовній заяві та відповідях на відзив, а також у судовому засіданні, сторона позивача неодноразово вказувала, що представником Укртрансбезпеки відомості про суб`єкт перевірки та перевізника у складених актах зазначені з огляду на те, що саме відповідач є власником транспортного засобу. При цьому, за змістом доводів представника позивача у судовому засіданні, ОСОБА_1 зазначена перевізником саме через те, що вона є власником, оскільки водієм при перевірці могли бути подані різноманітні документи, з яких встановити дійсного перевізника не можливо.

З огляду на те, що станом на час проведення габаритно-вагового контролю ОСОБА_1 не була суб`єктом господарювання та не була фактичним володільцем транспортного засобу під час здійснення контролю, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що у складених 27.07.2017 р. актах вона зазначена саме як перевізник і діяла саме як перевізник у розумінні законодавства України, при цьому суд першої інстанції виходить з доводів сторони позивача, що відповідач зазначена саме як власник транспортного засобу, що перевірявся, не здійснювала на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи/та вантажів транспортними засобами або перевезення пасажирів на таксі без застосування праці найманих водіїв, а тому посилання сторони позивача на те, що ОСОБА_1 є перевізником, є нічим іншим, як припущенням.

Наявність реєстраційних документів на автомобіль марки ДАФ у водія ОСОБА_2 на момент проведення габаритно-вагового контролю, що не оспорювалося стороною позивача і на що наголошувала сторона відповідача, свідчить про наявність на той час законних підстав (не залежно від їх характеру) для володіння транспортним засобом ОСОБА_2 , а тому останній володів транспортним засобом на правовій підставі, тобто за згодою власника чи іншого володільця, і був безпосереднім володільцем цього транспортного засобу на час проведення габаритно-вагового контролю 27.07.2017 р.

Враховуючи надані документи, норми права, які регулюють спірні відносини, та наведені вище попередні висновки суду щодо наданих суду доказів, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не є особою, яка повинна відшкодувати майнову шкоду, про яку ставиться питання у позові, оскільки вона не була суб`єктом господарювання на час проведення габаритно-вагового контролю 27.07.2017 р.; вона не була перевізником у розумінні законодавства України, яке регулює спірні правовідносини; вона не перевищувала встановлених обмежень загальної маси та (або) осьових навантажень; вона не здійснювала завантаження транспортного засобу та не є відправником чи одержувачем вантажу; вона не була безпосереднім володільцем (що не спростовує право власності) транспортного засобу, який перевірявся, на час здійснення габаритно-вагового контролю; вона не є безпосереднім заподіювачем шкоди у розумінні Цивільного кодексу України; законом не передбачене внесення плати за проїзд великоваговими транспортними засобами (а відтак, і стягнення такої плати) будь-якою іншою особою, окрім перевізника.

Таким чином, враховуючи норми статей 79, 80, 81 Цивільного процесуального кодексу України, а також дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не доведено, не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування вимог, а саме того, що саме з ОСОБА_1 підлягає стягненню плата за проїзд автомобільними дорогами, а лише належність транспортного засобу відповідачу не може бути підставою для настання цивільної відповідальності та стягнення з неї плати за проїзд автомобільними дорогами, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що відповідачем у зв`язку з розглядом справи понесені судові витрати у виді витрат на правову допомогу у розмірі 3 500,00 грн., які підтверджені відповідним розрахунком витрат на правничу допомогу із детальним описом робіт (а.с. 171), договором № 13 про надання правничої допомоги від 08.02.2021 р. (а.с. 172), актом № 1 приймання-передачі правничих послуг від 13.05.2021 р. (а.с. 173) та квитанцією до прибуткового касового ордера № 13/1 від 13.05.2021 р. на суму 3 500 грн. (а.с. 170), а тому зазначені витрати підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підпунктами 15 та 27 п. 5 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) визначено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; здійснює нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Відповідно до п. 14 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.

Під час проведення рейдової перевірки можливе здійснення габаритно-вагового контролю (п. 16 Порядку № 1567).

Відповідно до пп. 4 п. 2 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів (№ 879), габаритно-ваговий контроль - контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів.

Згідно з абз. 1 п. 28 вказаного Порядку № 879 плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу, протяжності маршруту, кількості перевезень.

Перевізник зобов`язаний протягом 30 календарних днів з моменту визначення плати внести її та повідомити про це відповідний територіальний орган Укртрансбезпеки.

Таким чином, обов`язок внесення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів покладено саме на перевізника.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах. Для виконання перевезень небезпечних вантажів автомобільний перевізник повинен одержати відповідну ліцензію (ст. 33 Закону).

Відповідно до абзаців 14, 15, 16, ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм без відповідного дозволу.

Таким чином, відповідальність за порушення вимог законодавства сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів несуть саме перевізники.

Згідно акту №015261 про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт від 27.07.2017 року, акту №0001705 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 27.07.2017 року, довідки про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 27.07.2017 року було проведено перевірку транспортного засобу марки ДАФ, модель АО85ХС480, спеціалізований вантажний самоскид, номерний знак НОМЕР_1 під керування водія ОСОБА_2 (а.с.24-26). Відповідно довідки ТОВ «СУ №630» від 26.03.2021 року ОСОБА_2 працював водієм в ТОВ «СУ №630» з 03.07.2017 р. по 31.08.2017 р. (а.с. 147). Згідно договору позички транспортного засобу від 01.06.2017 року ОСОБА_1 передала, а ТОВ «СУ №630» прийняв в тимчасове безоплатне користування транспортний засіб марки ДАФ, модель АО85ХС480, номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 116-117). Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «СУ№630» визначено вид діяльності: 41.20- будівництво житлових і нежитлових будівель; 01.46- розведення свиней; 46.90 - неспеціалізована оптова торгівля; 49.41 - вантажний автомобільний транспорт.

За таких обставин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 у даній справі не є належним відповідачем, оскільки є власником автомобіля ДАФ, модель АО85ХС480, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а не перевізником, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Відповідальності за порушення вимог законодавства сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів підлягають саме перевізники, а не власники транспортних засобів за умови, що вони не використовують транспортний засіб, а лише володіють майновими правами на нього, у відповідності до ст.1 Правил дорожнього руху України.

Щодо доводів апеляційної скарги про ненадання документів на підтвердження існування договірних відносин між відповідачем та ТОВ «СУ №630» при здійсненні документального габаритно-вагового контролю транспортного засобу, то такі доводи є безпідставними, оскільки у відповідності з вимогами ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» водій ОСОБА_2 мав при собі та пред`явив особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки руху, документи, на підставі яких виконував вантажні перевезення, а саме: документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах (технічний паспорт); посвідчення водія відповідної категорії, товарно-транспорту накладну на вантаж.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині стягнення витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідачем належними, допустимими та достатніми доказами підтверджено понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500 грн, зокрема надано: договір про надання правничої допомоги від 08.02.2021 р., акт приймання-передачі з детальним описом робіт за цим договором, квитанція до прибуткового касового ордера № 13/1 від 13.05.2021 р., ордер про надання правничої допомоги від 09.02.2021 р. (а.с. 93,94,170-173).

Прокурором не надано доказів на підтвердження неспівмірності понесених відповідачем витрат на надану правничу допомогу у розмірі 3 500 грн.

Стосовно доводів прокурора про необхідність покладення витрат на правничу допомогу саме на Державну службу України з безпеки на транспорті, а не на прокуратуру, колегія суддів зазначає, що до суду першої інстанції звертався саме керівник Бердичівської місцевої прокуратури Житомирської області, який і є позивачем у справі, у зв`язку з чим витрати на правничу допомогу, пов`язані з розгляд справи у суді першої інстанції, покладаються саме на позивача.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вказаний вище розмір витрат на професійну правничу допомогу не перевищує попереднього розрахунку цих витрат, які погоджені сторонами умовами договору, докази на їх підтвердження подані під час розгляду справи у суді першої інстанції з дотриманням вимог ст. 141 УПК України, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем та його представником норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вище вказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу керівника Бердичівської місцевої прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 13 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 липня 2021 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов