НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13 березня 2021 рокуСправа № 322/984/20

Новомиколаївський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Губанова Р.О., секретар судового засідання Блажко О.П., за участю позивачки ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив

короткий зміст позовних вимог і рух справи:

21 жовтня 2020 року до Новомиколаївського районного суду Запорізької області надійшов зазначений цивільний позов, в якому позивачка просить суд:

визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; судові витрати по справі стягнути з відповідача ОСОБА_2 .

Ухвалою судді від 04.11.2020 було відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання, відповідачу встановлено строк для подання відзиву.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила таке.

Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

На праві приватної власності вона володіє житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який залишився їй у спадок від її матері.

За даною адресою позивачка проживає з донькою, онуком та нерідною онучкою (донькою відповідача ОСОБА_2 від першого шлюбу). До червня 2020 року у її будинку, що належить їй на праві приватної власності проживав і її зять ОСОБА_2 , але у зв`язку з тим, що останній і її донька ОСОБА_3 посварилися, відповідач почав вести себе неадекватно, лайки, погрози в мою адресу, жбурляння меблів і все, що попадає під руку стало для нього нормою. Свідками цих скандалів стають діти, які вже бояться присутності батька.

Відносини з її донькою та зятем на стадії розлучення. Наразі ОСОБА_2 проживає з іншою жінкою у м. Запоріжжі, всі свої речі, навіть спільно нажиті з її донькою ОСОБА_3 відповідач вивіз з будинку позивачки у присутності поліції та більше не повертався.

ОСОБА_1 не працює, проживає на кошти які дає їй дочка, але їх категорично не вистачає, оскільки крім неї донька утримує її внука та нерідну онучку, тому позивачка має велике бажання оформити субсидію яку через зятя раніше оформити не могла, так як він працює офіційно, а отже, відповідно до закону на нього нараховується дві мінімальних заробітних плати при розрахунку доходу сім`ї.

Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження її майном шляхом визнання особи, такою, що втратила користування жилим приміщенням, та зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 є належним способом захисту своїх порушених прав.

ОСОБА_2 не надано відзив на позовну заяву, однак останнім під час розгляду справи надано клопотання і в підготовчому судовому засіданні надані пояснення зі змісту яких випливає, що він знаходиться у законному шлюбі з донькою позивачки ОСОБА_3 яка його прописала за адресою: АДРЕСА_1 , також на вказаній адресі прописані його діти: ОСОБА_4 (дочка від першого шлюбу) і ОСОБА_5 (спільна дитина відповідача і доньки позивачки) вказав, що доля дітей йому не байдужа. На теперішній час він проживає в орендованій квартирі в м. Запоріжжя тому, що працює в місті, ним надавались кошти на оформлення житла, всі ремонти та благоустрій житла виконувались за його рахунок, оскільки в сім`ї працював тільки він.

В судове засідання відповідач не з`явився по невідомій суду причині, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку.

Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав зазначених у позові. Також пояснила, що відповідач ОСОБА_2 з 21 серпня 2020 року в будинку зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає, речі в присутності поліції зібрав та виїхав жити в інше місце. Позивачка вказала, що відповідач псував майно на вказаній території, останнього разу зіпсував вхідну хвіртку воріт.

Фактичні обставини встановлені судом,

мотиви з яких виходив суд і застосовані норми права.

Судом встановлено, що позивачка є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом зареєстрованого в реєстрі №446 від 26 листопада 2018 року.

У вказаному будинку зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Запорізькій області від 05.11.2020.

Згідно з довідкою виконавчого комітету Новомиколаївської селищної ради Новомиколаївського району Запорізької області ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з нею зареєстровані: дочка - ОСОБА_3 1985 року народження, внук ОСОБА_5 2014 року народження, зять ОСОБА_2 1963 року народження, внучка ОСОБА_4 2002 року народження.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст.5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло, відповідно до якого ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом.

Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту.

Згідно з ч.ч.1 та 2 ст.321 Цивільного кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою ст.1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (рішення від 24.04.2014 у справі «Budchenko v. Ukraine», п.40,).

Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно з ч.3 ст.16 ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч.ч.2-5 ст.13 ЦК. Тлумачення ч.3 ст.16 ЦК свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання ч.ч.2-5 ст.13 ЦК.

Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Разом з тим згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку (його частини), вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Згідно з ч.1 ст.405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Чинним ЖК УРСР передбачено забезпечення права захисту на житло громадян (ст.ст.1, 2).

Відповідно до ст.157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з ч.1 ст.116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

З цієї підстави позивачка просить припинити право користування відповідача житловим приміщенням, що є її власністю.

Разом з тим для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.85 №2 судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 р. по справі № 679/1657/18 зроблено висновок, що систематичність порушення правил співжиття визначається виходячи з кількісного показника протягом необмеженого проміжку часу.

Відповідно до ст.ст.12 ч.3, 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачкою в контенті положень ст.116 ЖК УРСР належних доказів не надано. Лист Новомиколаївського ВП Пологівського ВП ГУНП про зверенння ОСОБА_6 і складання на ОСОБА_2 протоколів про адміністративне правопорушення при відсутності постанов судді про визнання ОСОБА_2 винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, не може бути визнаний належним доказом того що відповідач систематично псував майно на території вказаного домоволодіння. Інших доказів суду не надано.

Суду не надано доказів що відповідач був прописаний у будинку без добровільної згоди позивачки, навпаки з пояснень ОСОБА_6 наданих в судовому засіданні випливало, що вона добровільно на прохання своєї доньки прописала ОСОБА_2 і його старшу доньку ОСОБА_7 у будинку.

Доводи позивачки про те, що шлюбні відносини між її донькою і ОСОБА_2 фактично припинені, також не є підставою для задоволення позовних вимог.

Право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст.405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо іншого не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Сам факт припинення сімейних відносин (що лише випливає з пояснень позивачки і також не підтверджено доказами) із власником (власниками) будинку відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК УРСР не позбавляє колишніх членів його (їх) сім`ї права користуватися займаним приміщенням. До того ж позивачка в обґрунтування позовних вимог на положення ст.ст.405, 406 ЦК України не посилалась.

Доводи ОСОБА_6 на предмет того, що відповідач не сплачує комунальні послуги не є підставою для визнання ОСОБА_2 таким що втратив право на користування жилим приміщенням, оскільки вони мають інший предмет цивільно-правових відносин.

На підставі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню, оскільки частина з них необґрунтована і є такими, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду (в контексті ст.116 ЖК УСРС), а інша їх частина є безпідставними.

Керуючись ст.47 Конституції України, ст.ст. 9, 64, 116, 156, 157 ЖК УРСР, ст.ст.405, 406 ЦК України, ст.ст.258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України,

вирішив:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовити.

Реквізити учасників справи:

- позивачка: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

- відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Запорізького апеляційного суду через Новомиколаївський районний суд Запорізької області.

Повне судове рішення складено 19.03.2021.

Суддя Р.О. Губанов