Справа №482/242/20
Провадження № 22-ц/812/1085/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 липня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання - Богуславській О.М.,

за участі представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - Корчагіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 04 березня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Баранкевич В.О., дата складання повного тексту не зазначена, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» про розірвання договору та стягнення суми,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» (далі - АТ КБ «Приват Банк») про розірвання договору та стягнення суми.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» за адресою: Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, проспект Кірова, 43, 11 березня 2014 року було укладено договір депозитного вкладу «Стандарт» з відкриттям рахунку № НОМЕР_1 , на суму 8000 євро строком на 366 днів. За умовами договору визначено, що нарахування процентів по вкладу починається з першого дня, наступного за днем надходження грошових коштів в Банк, і здійснюється за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів у році, за ставкою, що діє на дату укладення договору з урахуванням правил розрахунку процентів при продовженні депозиту. День повернення вкладу в період розрахунку процентів не входить.

Також вказував, що строк дії вказаного договору сплинув 11 березня 2015 року. Він неодноразово письмово звертався до АТ КБ «Приват Банк» про повернення депозиту, на що чіткої відповіді не отримав, відповідач свого обов`язку з виплати суми депозиту та процентів по ньому не виконав, не повідомляв про припинення договору та про зміну процентної ставки по договору.

Враховуючи вищевикладене, просив розірвати договір банківського вкладу «Стандарт» укладеного 11 березня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», з відкриттям рахунку № НОМЕР_1 та стягнути з відповідача депозит в сумі 8000 євро та 3673.33 євро нарахованих відсотків, а всього 11 673,33 євро.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 04 березня 2021 року позов задоволено.

Розірвано договір банківського вкладу «Стандарт» укладеного 11 березня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», з відкриттям рахунку № НОМЕР_1 .

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 11673,33 євро або 322767,57 грн. по курсу НБУ на дату подання позову, на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановивши обставини існування договірних відносин між сторонами, вважав наявними підстави для стягнення суми вкладу 8000 євро та процентів у розмірі 3673.33 євро за договором банківського вкладу за період з 11 березня 2014 року по 31 січня 2020 року.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції АТ КБ «Приват Банк» подав на нього апеляційну скаргу, мотивуючи доводи якої вказувало, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, просили його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Не оспорюючи факт укладення договору банківського вкладу, Банк вказував в апеляційній скарзі, що його необхідно визнати неналежними відповідачем по справі, оскільки 17 листопада 2014 року між Банком та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір про переведення боргу, за яким останнє стало боржником за спірним договором банківського вкладу. Вважає, що зміна боржника відбулася належними чином, оскільки від ОСОБА_1 жодних письмових заперечень на адресу Банку не надходило. Встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, про що наголошено у п.41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц.

А тому, суд безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк».

Більш того, матеріали справи взагалі не містять доказів на підтвердження звернення позивача до відповідача з прямою вимогою про дострокове розірвання договору банківського вкладу та повернення йому коштів у повному обсязі. А відтак, суд першої інстанції ухвалив рішення у відсутність порушеного права позивача.

Також, у рішенні суду не наведено розрахунку відсотків, отже неможливо з достовірністю та впевненістю вважати стягнутий розмір відсотків з відповідача обґрунтованим та законним.

Крім того, в резолютивній частині, суд першої інстанції вказав про стягнення заборгованості одночасно у двох валюті, євро та суми у гривневому еквіваленті, що є неприпустимим.

Правом на подачу відзиву позивач не скористався.

У суді апеляційної інстанції представник АТ КБ «ПриватБанк» просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Представник позивача у суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу не визнав, просив відмовити у її задоволенні, залишивши без змін рішення суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належний чином, що в силу ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених ст. 367 ЦПК України межах, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для розірвання депозитного договору, стягнення з банку на користь позивача суми вкладу за ним з наступних підстав.

Положеннями ч.3 ст.12,ч.1 ст. 81ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст.ст.526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

За змістом ч.1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові кошти вкладника передаються ним у власність банку, а безготівкові кошти - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати процентів на неї, а в банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16.

Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління НБУ від 03 грудня 2003 року № 516 і чинного на час укладення договору банківського вкладу (далі - Положення), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

За приписами п.1.7 Положення, проценти на вклад (депозит), залучений відповідно до договору банківського вкладу (депозиту), нараховуються від дня, наступного за днем надходження до банку грошових коштів або банківських металів, до дня, який передує поверненню грошових коштів або банківських металів вкладнику або списанню з вкладного (депозитного) рахунку вкладника з інших підстав. Виплата процентів за вкладом (депозитом) здійснюється у строки, що обумовлені в договорі.

Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).

Пунктом 2.9 глави 2 «Приймання готівки» розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою правління НБУ від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174), передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку.

Виходячи з положень статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення, пункту 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції № 174, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Зазначена правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-149цс13 та від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14.

Тобто, вирішуючи питання про стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу, суд повинен встановити факт укладення відповідного договору, з`ясувати повноваження сторін на його укладення, факт внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності, щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.

Пунктом 2.9 Положення № 516 передбачено, що укладення договору банківського рахунку та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів.

Відповідно до пункту 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 566, будь-яка система обліку повинна забезпечити хронологічне та систематичне відображення всіх операцій банку в регістрах бухгалтерського обліку на підставі первинних документів.

Таким чином, відкриття банківських рахунків та обліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 11 березня 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір банківського вкладу з відкриттям рахунку № НОМЕР_1 , тип - «Стандарт», строком на 6 місяців, валюта - євро, сума коштів на рахунку станом на 15 травня 2014 року становить - 8021,86, що підтверджується копією довідки, виданої Кримським регіональним управлінням ПАТ КБ «ПриватБанк» 15 травня 2014 року № 7527948 ( а.с.6). Тобто, між сторонами було укладено договір банківського вкладу «Стандарт» строком на 6 місяців, а не на 12 місяців як зазначав у позові ОСОБА_1 .

Надання такої довідки свідчить про вчинення банком дії, яка підтверджує факт укладання депозитного договору із позивачем та про наявність у банку вкладу позивача.

Апеляційна скарга не містить аргументів на спростування вищевстановлених судом обставин.

Оригінал договору банківського вкладу сторонами до суду не надано.

Обґрунтовуючи відсутність такого договору, позивач вказував, що останній згорів під час пожежі 17 жовтня 2017 року якою було знищено, крім іншого, і речі домашнього вжитку. На підтвердження цих обставин надав акт про пожежу від вищевказаної дати. Однак, такий письмовий доказ не можна вважати достатнім доказом втрати договору банківського вкладу.

Ухвала суду першої інстанції від 04 березня 2020 року щодо надання ПАТ КБ «Приватбанк» оригіналу такого договору останнім не виконана, незважаючи на отримання товариством позовної заяви з додатками та ухвали суду про відкриття провадження за цим позовом (а.с.31,32).

Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд про доведеність позивачем договірних відносин з відповідачем, які виникли на підставі договору банківського вкладу від 11 березня 2014 року, за умовами яких він вніс кошти на депозит, що підтверджується довідкою банку і не заперечується апелянтом, є обґрунтованим.

Отже, оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сум внесених за договорами банківського вкладу грошових коштів - 8000 євро відповідає вимогам закону й підстави для її скасування відсутні.

Пунктом 3.3 глави 3 Положення № 516 передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги фізичної особи про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ/заява про повернення коштів тощо) /далі - вимога/ банк зобов`язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі фізичній особі письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім`я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком.

Банк зобов`язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту).

Згідно з даними листів ПАТ КБ "ПриватБанк" від 07 червня 2017 року № 20.1.0.0.0/7-20170601/1215 та АТ КБ «ПриватБанк» від 05 березня 2019 року № 20.1.0.0.0/7-190219/834, на звернення позивача щодо повернення вкладених ним коштів, останньому було повідомлено, що на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя відповідач не має правових підстав та можливості для здійснення банківської діяльності, у зв`язку з чим банк фактично не має доступу до свого майна та договорів на окупованій території, припинив свою діяльність в Криму.

Отже, матеріали справи містять докази того, що ОСОБА_1 звертався до Банку з вимогою щодо виконання зобов`язань за договором. А відтак, спростовує аргументи апеляційної скарги про ухвалення судом оскаржуваного рішення у відсутність порушеного права позивача, оскільки останній не звертався до Банку з прямою вимогою про розірвання договору.

Більш того, якщо сторона спору навіть і не скористалася процедурою його позасудового врегулювання, то таке не позбавляє її права реалізувати своє суб`єктивне право на вирішення існуючого конфлікту у суді. Право особи на звернення до суду у передбаченому законом випадку відповідає ст. 16 ЦК України, способам, передбаченим нею та не може ставитися в залежність від поінформованості про позицію іншої сторони чи волевиявлення іншої сторони. Така правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2019 року у справі № 914/2649/17.

Оскільки матеріали справи містять докази наявності волі у позивача на розірвання депозитного договору, укладеного з відповідачем, що підтверджується матеріалами справи, та виходячи з відсутності доказів повернення банком депозитних вкладів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання депозитного договору, укладених між сторонами у справі та стягнення суми вкладу за ним, а тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду в цій частині.

Однак колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за вкладом за відсотковою ставкою 9.5% за період з 12 березня 2014 року по 31 січня 2020 року, з огляду на таке.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач зазначав, що розмір процентної ставки протягом строку дії договору становив 9.5%, а оскільки Банк суму депозиту по закінченню строку дії договору йому не повернув, то вважав, що проценти з дня укладання договору до дня повернення коштів - 31 січня 2020 року повинні бути нарахована з врахуванням цієї процентної ставки.

На підтвердження розміру процентної ставки позивач посилається на роздруківку фінансового блогу ALLbank..com (а.с.14-15). Доказів на спростування вказаного позивачем розміру відповідач до суду першої інстанції не надав, хоча і був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Суд першої інстанції дійшовши вірного висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача процентів за депозитом, однак в порушення вимог статей 89, 263, 264, 367, 368 ЦПК України не перевірив вимоги позивача про те, що укладений між сторонами в цій справі депозитний договір містить вказаний позивачем розмір відсоткової ставки за користування грошовими вкладами як на час укладання договору так і після закінчення його дії, чи підлягав вказаний договір пролонгації та на яких умовах, адже не всі депозитні рахунки можна пролонгувати (таке обумовлюється в договорі при відкритті вкладу), умови розірвання договору (достроково чи після закінчення строку договору), нарахування процентів у випадку дострокового розірвання договору, після закінчення строку на який укладався договір.

Зазначене має важливе правове значення, оскільки від застосованого судом механізму обчислення розміру відсотків, на які позивач має право до та після закінчення строку дії депозитного договору, залежить правильність нарахування процентів, які підлягають виплаті позивачеві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) викладено правовий висновок про те, що згідно з частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Отже, після закінчення строку дії договору банківського вкладу проценти на суму вкладу нараховуються у розмірі, який відповідає розміру процентів за вкладом «на вимогу», якщо інший розмір процентів не погоджений сторонами.

Таким чином, після пред`явлення вимоги про дострокове повернення вкладів та/або розірвання договорів депозиту банк має сплатити відсотки за користування цими грошовими коштами в розмірі, визначеному відповідно до вимог статті 1070 ЦК України (див. також постанови Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 757/40017/17-ц, провадження № 61-4249св19 та від 22 лютого 2021 року у справі № 757/61112/17-ц, провадження № 61-5331св19).

Задовольняючи позов та стягуючи з банку на користь позивача відсотки за користування депозитним вкладом станом на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення в розмірі ставки, встановленої на час дії договору банківського вкладу, суд першої інстанції залишив поза увагою вищенаведені норми матеріального права.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ні позивач, ні відповідач належних та допустимих доказів розміру процентної ставки «на вимогу», яка діяла та діє в Банку за період з 12 вересня 2014 року по теперішній час не надали.

Наведене вище не було враховано судом першої інстанції при визначенні розміру заборгованості по процентам, які підлягають стягненню з банку на користь позивача, тому колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в цій частині, зменшивши розмір стягнутої заборгованості по процента, виходячи із процентної ставки 9.5%, періоду стягнення - шість місяців, що відповідає строку дії договору про депозитний вклад вказаному у довідці, оскільки інших належних та достовірних доказів про погодження інших істотних умов щодо процентної ставки, яка підлягає стягненню після закінчення договору ні позивач, ні відповідач до суду не надали.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що Банк повинен повернути позивачу суму відсотків за договором банківського вкладу у валюті вкладу: з 12 березня по 10 вересня 2014 року - 304 євро 83 євроцента (8000 х19.5%/365днів х 183 (строк дії договору)), (сума вказана без відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів).

В той же час, розрахунок процентів наданий позивачем за період з 12 вересня 2014 року по 31 січня 2020 року до уваги судом апеляційної інстанції не береться. У зв`язку з чим аргументи апеляційної скарги проте, що суд першої інстанції не перевірив розрахунок по процентам, наданий позивачем, є слушними.

Разом з тим, відповідач власного розрахунку заборгованості по відсоткам в апеляційній скарзі не навів.

Посилання позивача у позові на Умови та Правила надання банківських послуг відповідача, які ніби -то діяли на момент виникнення правовідносин, не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки не підтверджують, що саме такі умови були погоджені сторонами при укладанні договору.

У задоволенні клопотання представника АТ КБ «ПриватБанк» про долучення у суді апеляційної інстанції до матеріалів справи довідок про розмір процентної стави по депозитному вкладу «Стандарт» станом на 11 березня 2014 року на строк 6 та 12 місяців, ухвалою колегії суддів відмовлено, з огляду на те, що відповідач не надав доказів поважності причин неможливості надання таких доказів у суді першої інстанції.

Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги Банку про те, що він не є стороною за договором банківського вкладу, укладеним між ним та ОСОБА_1 , та не несе перед ним відповідальність, а належним боржником перед ОСОБА_1 є ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», на яку Банком було переведено борг згідно умов договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, оскільки відповідно до ст. 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Проте матеріали справи ні доказів належного повідомлення відповідачем позивача про заміну боржника АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», ні доказів наявності згоди позивача на заміну боржника АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» не містять.

Аргументи скарги про те, що резолютивна частина оскаржуваного рішення суду є незрозумілою, позаяк стягнуто заборгованість за договором банківського вкладу як в іноземній, так і в національній валюта, є доречними, тому що процесуальний закон не припускає кілька варіантів тлумачення висновків у суду (у резолютивні частині) при ухваленні судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» слід задовольнити частково, рішення суду в частині задоволених вимог щодо стягнення коштів за договором банківського вкладу зміни та стягнути на користь позивача 8304 євро 83 євроцентів, з яких: 8000 євро сума вкладу, 304 євро 83 євроцентів нараховані проценти. В іншій частині задоволених позовних вимог рішення суду слід залишити без змін.

Щодо розподілу судових витрат.

Заявлені позивачем вимоги стосуються захисту його прав як споживача банківських послуг.

У відповідності до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» останній звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з таким позовом.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат під час ухвалення оскаржуваного рішення суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем заявлено дві позовні вимоги: немайнова (розірвання договору) - 840 грн. 80 коп. і майнова (стягнення суми вкладу) - 3227 грн.67 коп., та стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп., що відповідає ставці судового збору за вимоги немайнового характеру.

Приймаючи до уваги вищенаведене та в силу приписів п.1 ч.2, ч.6 ст.141 ЦПК України, розмір судового збору на день звернення позивача до суду з вимогою про стягнення суми депозиту - 3227.67 грн., позовні вимоги задоволено частково, то в дохід держави з АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути судовий збір у розмірі 3136 грн.96 коп.(840.80 + 2296.16 (8304.83х100%/11673.33=71.14%; 71.14% х 3227,67/100%) за розгляд справи судом першої інстанції, змінивши рішення суду в цій частині.

Зважаючи на часткове задоволення апеляційної скарги компенсувати АТ КБ «Приватбанк» судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1397 грн. 25 коп.(4841.51 х 28.86% (задоволено апеляційну скаргу)/100%).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 04 березня 2021 року в частині задоволених вимог щодо стягнення заборгованості за договором банківського вкладу та судових витрат змінити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) суму боргу за договором банківського вкладу у розмірі 8304 (вісім тисяч триста чотири) євро 83 євроцентів, з яких: 8000 (вісім тисяч) євро сума вкладу, 304 (триста чотири) євро 83 євроцентів нараховані проценти, а в дохід держави судовий збір у розмірі 3136 (три тисячі сто тридцять шість) грн. 96 коп.

В іншій частині це ж рішення суду залишити без змін.

Компенсувати АТ КБ «Приватбанк» за рахунок держави судовий збір у розмірі 1397 (одна тисяча триста дев`яносто сім) грн. 25 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 28 липня 2021 року