Справа № 761/6435/20
Провадження № 2/761/1618/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Мальцев Д.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Арма-Факторинг» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним договором та договору відступлення права вимоги за договором іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Арма-Факторинг» (далі - відповідач2), в якому просив визнати недійсним договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 14.07.2017 року за кредитним договором №80/70 від 04.10.2007 року та договором іпотеки від 04.10.2007 №4701, укладений між відповідачами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договори про відступлення прав вимоги є такими, що суперечать чинному законодавству України, оскільки фізичні особи не можуть набувати права вимоги за кредитними зобов`язаннями і таким чином становитись кредиторами в обхід норм ЦК України. Недійсність договорів про відступлення права вимоги зумовлює недійсність договорів про відступлення прав за договорами іпотеки.

12.06.2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Копія ухвали від 12.06.2020 року була направлена судом на адресу місця проживання відповідачів, та повернулась до суду з відміткою «за закінченим встановленого строку зберігання» в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

Відповідачами відзив на позовну заяву не подано.

У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 04.10.2007 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Артем-Банк» укладено кредитний договір №80/70 , за умовами якого позичальник отримав від позикодавця 200 000 євро зі строком повернення не пізніше 12.01.2029 року зі сплатою 12,5% річних.

Того ж дня в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №80/70 від 04.10.2007 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Артем-Банк» укладено договір іпотеки, за яким передано в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

28.12.2015 року між ТОВ «Артем-Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Арма-Факторинг» укладено договір факторингу №80/07, за яким ТОВ «Артем-Банк» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Арма-Факторинг» право вимоги за кредитним договором №80/70. У відповідності до п.2.10 договору факторингу №80/70 було відступлено також право вимоги за іпотечним договором (а.с.9-15).

14.07.2017 року між відповідачами укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 04.10.2007 року, відповідно до якого до ОСОБА_2 перейшли права іпотекодержателя - Товариства з обмеженою відповідальністю «Арма-Факторинг» (а.с.21-22).

Так, згідно частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини першої статті 262, статті 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України від 12.07.2001 р. № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що: «з наведених норм права вбачається, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Як вбачається з встановлених судами обставин, з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичних осіб, які не можуть надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме: кредитор - банк або інша фінансова установа. Аналогічна позиція вже висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11.09.2018 р. (справа № 909/968/16)» (постанова від 31.10.2018 р. у справі № 465/646/11).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Згідно частини першої, пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Цивільний кодекс України не містить застережень, що позивачем може бути лише сторона правочину.

Згідно частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизначеного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволенні індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже той факт, що позивач не є стороною оспорюваних договорів, не позбавляє його права звернення до суду з вимогою про захист охоронюваного законом інтересу.

Статтею 203 ЦК України визначено основні критерії чинності правочину, й зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша означеної статті).

Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд, враховуючи, що згідно частини третьої статті 512, статті 1054 ЦК України відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи не допускається, укладений договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 14.07.2017 року суперечить ЦК України, тому, враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 31.10.2018 р. у справі № 465/646/11, підлягає визнанню недійсним.

Згідно абзацу третього статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно частини п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

За змістом частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

За таких обставин визнання недійсним договору відступлення права вимоги за основним зобов`язанням тягне за собою недійсність похідного зобов`язання - договору про відступлення прав за договором іпотеки від 04.10.2007 року.

У зв`язку із задоволенням позову судові витрати у виді судового збору в розмірі 840,80 грн відповідно до статті 141 ЦПК України покладаються на відповідачів.

На підставі викладеного, керуючись статтями 11, 15, 16, 203, 215, 216, 236, 509, 510, 517, 526, 629, 1054 ЦК України, Законом України від 12.07.2001 р. № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статтями 1-23, 76-81, 95, 131, 141, 258-259, 264-265, 352, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Арма-Факторинг» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним договором та договору відступлення права вимоги за договором іпотеки задовольнити.

Визнати недійсним договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 14.07.2017 року, укладений між ОСОБА_2 і Товариством з обмеженою відповідальністю «Арма-Факторинг», за кредитним договором №80/70 від 04.10.2007 року та договором іпотеки від 04.10.2007 №4701, укладеним між ОСОБА_1 і ТОВ «Артем-Банк».

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Шевченківський районний суд м. Києва

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: