ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1279/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №709/134/21 Категорія: на ухвалу Чубай В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,
Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б.,
за участю секретаряТоропенко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агроко» на ухвалу Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 26 травня 2021 року про закриття провадження у справі за позовом сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агроко» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання укладеними додаткових угод до договорів оренди землі, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агроко» (далі - СТОВ «Агроко») звернулось до суду з позовом до відповідачів про визнання укладеними додаткових угод до договорів оренди землі.

Провадження у справі відкрито 18 лютого 2021 року.

Під час розгляду справи у підготовчому засіданні ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 26 травня 2021 року вирішено провадження у справі закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Одночасно вирішено питання про повернення судового збору та скасування заходів забезпечення позову.

Таке рішення суд мотивував тим, що зі змісту постанови Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 709/453/17 вбачається, що у березні 2017 року СТОВ «Агроко» зверталось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , СТОВ «Маяк», Чорнобаївської РДА Черкаської області про визнання договорів оренди землі недійсними, скасування їх державної реєстрації та визнання договорів оренди землі поновленими із попереднім орендарем.

Позовна заява була обґрунтована тим, що у 2008 році СТОВ «Родина», правонаступником якого є СТОВ «Агроко», уклало з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 договори оренди належних останнім земельних ділянок строком на 8 років; у 2009 році СТОВ «Родина» уклало з ОСОБА_1 договір оренди земельної ділянки строком на 7 років. У вересні 2015 року СТОВ «Агроко» надіслав ОСОБА_3 і як правонаступнику ОСОБА_4 та ОСОБА_1 проекти додаткових угод до договорів оренди земельних ділянок, у яких повідомив про намір скористатися своїм переважним правом на укладення договорів оренди земельних ділянок на новий строк. У 2016 та 2017 році СТОВ «Агроко» довідалося про те, що орендовані ним земельні ділянки передані в користування СТОВ «Маяк». Позивач вважав порушеним його право на поновлення договорів оренди земельних ділянок.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер :05:000:0476, укладеного 11 січня 2016 року між СТОВ «Маяк» та ОСОБА_1 , і визнати поновленим договір оренди землі від 2 січня 2009 року щодо цієї ж земельної ділянки, укладений між СТОВ «Родина» та ОСОБА_1 ; визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер :05:000:0824, укладеного 11 січня 2016 року між СТОВ «Маяк» та ОСОБА_3 , і визнати поновленим договір оренди землі від 11 лютого 2008 року, укладений між СТОВ «Родина» та ОСОБА_3 ; визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер :05:000:0825, укладеного 11 січня 2016 року між СТОВ «Маяк» та ОСОБА_3 , і визнати поновленим договір оренди землі від 11 лютого 2008 року, укладений між СТОВ «Родина» та ОСОБА_4 .

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 13 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 19 липня 2017 року, позов задоволено.

За результатами касаційного перегляду Верховним Судом постановою від 20 січня 2021 року вказані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання поновленими договорів оренди землі скасовано та у задоволенні позову в цій частині відмовлено.

Так, суди всіх інстанцій дійшли висновку про порушення права СТОВ «Агроко» як первісного орендаря переважного права оренди, а тому позовні вимоги про визнання недійсними договорів оренди, укладених зі СТОВ «Маяк», як орендарем, підлягали до задоволення. Водночас суд касаційної інстанції в частині позовних вимог про визнання поновленими договорів оренди вказав, що СТОВ «Агроко» обрало неналежний спосіб захисту порушеного права, наслідком чого є відмова у задоволенні позову в цій частині.

Таким чином предметом зазначеного вище цивільного позову були орендні відносини, а саме їх поновлення, підставою позову - порушення переважного права оренди позивача.

У цивільній справі, яка перебувала на розгляді в провадженні Чорнобаївського районного суду Черкаської області, СТОВ «Агроко» заявило позовні вимоги про визнання укладеними додаткових угод до договорів оренди землі, тобто предметом цього позову знову ж таки є ті самі орендні відносини, що і у цивільній справі №709/453/17, але опосередковані іншим способом захисту. Крім того, в цій частині позовних вимог склад учасників також залишився незмінним: позивач - СТОВ «Агроко», відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Таким чином СТОВ «Агроко» лише змінило спосіб захисту. При цьому підставою позову знову слугує порушення переважного права оренди.

З огляду на викладене, на переконання Чорнобаївського районного суду Черкаської області, справа № 709/453/17 в частині позовних вимог про поновлення договорів оренди землі і справа, яка розглядається, є тотожними, оскільки в них збігаються сторони, підстави та предмет позову.

Вказані обставини суд вважав достатніми для закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Позивач оскаржив в апеляційному порядку вказану ухвалу як незаконну та безпідставну, посилаючись на такі доводи.

У двох справах №709/453/17 та №709/134/21 відрізняються позовні вимоги. У справі №709/453/17 суд не розглядав вимогу про визнання додаткових угод укладеними з наведенням у прохальній частині їх текстуального змісту, про що заявлено у позові, який наразі перебуває у провадженні.

У двох цих справах не тотожний склад учасників.

Підставою для скасування судом касаційної інстанції рішень попередніх інстанції в частині вимог про визнання додаткових угод укладеними Верховний Суд зазначив, що належним способом захисту прав позивача є визнання укладеною додаткової угоди саме із викладенням її змісту.

При цьому судова практика в цій частині була змінена згідно з постановою Верховного Суду від 15.01.2019 у справі 922/1464/18, тобто коли справа №709/453/17 перебувала на розгляді в суді касаційної інстанції.

Після зміни судової практики позивач звернувся з новим позовом, у якому виклав вимоги у зміненому вигляді, які раніше не заявлялись.

Вина позивача у зміні судової практики відсутня, тому апелянт наполягає на тому, що позовна вимога про визнання додаткової угоди укладеною з викладенням у позові її змісту, має бути розглянута судом.

Протилежний висновок суду є проявом надмірного формалізму та обмежує позивача у праві на справедливий суд та доступ до правосуддя.

Просить ухвалу про закриття провадження у справі скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Охріменко Н.І., погоджуючись з мотивами закриття судом провадження у справі, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду, а з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. ЄСПЛ зауважує, що рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції»).

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що є рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання додаткової угоди укладеною, рішення ухвалене між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, яке набрало законної сили.

Колегія суддів з таким висновком суду не погоджується.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зроблено висновок: «Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зроблено висновок, що: «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту обумовлює специфіку предмета позову. Зміна способу захисту зумовлює і зміну матеріально-правової вимоги, яку позивач заявляє.

У справі №709/453/17 одним із предметів позову були позовні вимоги про визнання поновленими договорів. Суд касаційної інстанції відмовив у задоволенні цих вимог, вказавши, що позивачем обрано невірний спосіб захисту. При цьому, правильним способом захисту є заявлення вимоги про визнання поновленими договорів з викладенням змісту додаткової угоди в прохальній частині позову.

З урахуванням постанови Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №709/453/17, позивач звернувся до суду з новим позовом, за яким зареєстровано справу №709/134/21.

У справі №709/134/21 позивач просить визнати додаткові угоди укладеними з викладенням в прохальній частині позову текстуального змісту додаткових угод, як про те рекомендовано у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №709/453/17.

Таким чином, матеріально-правова вимога позивача (предмет позову) у справі №709/134/21 відрізняється від матеріально-правової вимоги (предмету позову) у справі №709/453/17, що виключає застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України в даному випадку, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала не може бути залишена в силі.

З огляду на це колегія суддів погоджується з позицією апеляційної скарги про те, що ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у справі обмежує позивача у доступі до правосуддя та права на судовий захист, оскільки фактично позбавляє позивача у праві на розгляд судом його позовних вимог про визнання додаткових угод укладеними в редакції їх змісту, що наведена у прохальній частині позову.

Крім того, у справі № 709/134/21 позивач не вказав СТОВ «Маяк» та Чорнобаївську районну державну адміністрацію Черкаської області в якості відповідачів, оскільки предмет позову не впливає на обсяг прав цих осіб. Тоді як в справі №709/453/17 вони є відповідачами.

Отже, ці справи відрізняються також і за складом сторін, що також виключає застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України для закриття провадження у справі.

За таких обставин апелянт цілком обґрунтовано зазначає, що у суду першої інстанції не було підстав вважати, що вимоги у справі № 709/134/21 і у справі № 709/453/17 є тотожними за складом сторін цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції не правильно встановив зміст спірних правовідносин, предмет та підстави позову та передчасно вирішив питання про закриття провадження у справі, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Питання про судові витрати, понесені апелянтом за оскарження даної ухвали, буде вирішено під час розгляду справи по суті.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агроко» задовольнити.

Ухвалу Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 26 травня 2021 року скасувати.

Справу направити до Чорнобаївського районного суду Черкаської області для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 26 липня 2021 року.

Судді