Ухвала

Іменем України

26 липня 2021 року

м. Київ

справа № 335/3841/20

провадження № 61-11999ск21

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 26 січня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 15 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Міністерства юстиції України, треті особи: Президент України Зеленський Володимир Олександрович, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Денисова Людмила Леонтіївна, про порушення права доступу до правосуддя, порушення конституційної гарантії захисту від незаконного звільнення, здійснення дискримінації у сфері правосуддя та трудових прав, відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в ході розгляду справи який було неодноразово уточнено, до держави Україна в особі Міністерства юстиції України, треті особи: Президент України Зеленський В. О., Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Денисова Л. Л., про порушення права доступу до правосуддя, порушення конституційної гарантії захисту від незаконного звільнення, здійснення дискримінації у сфері правосуддя та трудових прав, відшкодування майнової та моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог, з урахуванням уточнень, позивач зазначала, що зверталася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовною заявою до ПАТ «Банк Форум», в якій просила суд поновити на роботі та стягнути з ПАТ «Банк Форум» середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року відмовлено у задоволені позову. Апеляційний суд міста Києва 13 лютого 2014 року рішення суду першої інстанції змінив, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на статтю 233 КЗпП України, як на підставу для відмови в задоволенні позову, у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ 30 квітня 2014 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2014 року залишив без змін.

ОСОБА_1 зазначала, що ПАТ «Банк Форум» п`ять років не видавав їй трудову книжку, копія наказу про звільнення не видана до теперішнього часу. В трудовій книжці зазначено, що ПАТ «Банк Форум» звільнив позивача 27 червня 2012 року наказом № 672к/2 від 19 квітня 2012 року. Втім, 27 червня 2012 року позивач знаходилася у щорічній відпустці на підставі наказу № 70в/10 від 19 квітня 2012 року. Банк звільнив ОСОБА_1 в період перебування у щорічній відпустці, що заборонено частиною третьою статті 40 КЗпП України. Трудова книжка є доказом того, що Дніпровський районний суд міста Києва та Апеляційний суд міста Києва, які здійснюють правосуддя від імені держави Україна внесли в рішення суду неправдиві відомості, а саме: «після закінчення вказаних відпусток - 27 червня 2012 року відповідачем було видано наказ про звільнення позивача за частиною першою статті 40 КЗпП України». Наказу про звільнення позивача, після закінчення відпусток банк не видав.

ОСОБА_1 звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя з позовною заявою до ПАТ «Банк Форум», просила поновити на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. 06 листопада 2019 року Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя постановив ухвалу, якою закрив провадження по справі № 335/4759/19. Запорізький апеляційний суд постановою від 25 лютого 2020 року залишив ухвалу суду першої інстанції без змін. Верховний Суд ухвалою від 19 березня 2020 року відмовив ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження.

ОСОБА_1 вважала, що держава Україна порушила конституційну гарантію від незаконного звільнення та здійснила дискримінацію відносно позивача у сфері правосуддя та трудових прав, внаслідок чого їй нанесена матеріальна та моральна шкода. Так, з огляду порушення державою Україна конституційної гарантії захисту від незаконного звільнення, ОСОБА_1 не була поновлена на роботі та не отримала середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 2 213 894,40 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд стягнути з Державного бюджету України на її користь матеріальну шкоду у розмірі 2 213 894,40 грн та моральну шкоду у розмірі 500 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 26 січня 2021 року, яке залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 15 червня 2021 року, відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено факту протиправної поведінки відповідача по відношенню до неї та відсутні докази існування самого факту заподіяння позивачу матеріальної та моральної шкоди, як і не обґрунтовано їх розмір належними та допустимими доказами.

14 липня 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 26 січня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 15 червня 2021 року в зазначеній вище справі.

В касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року по справі № 755/18963/13-ц відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Форум» про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2014 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду на статтю 233 КЗпП України, як на підставу для відмови в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності, в іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2014 року залишено без змін.

Вказаними судовими рішеннями з`ясовано всі обставини справи й обов`язки сторін, встановлено необґрунтованість позовних вимог, як наслідок відмовлено в їх задоволенні. Зазначені судові рішення набрали законної сили.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 06 листопада 2019 року по справі № 335/4759/19 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Форум» про визнання наказу № 672к/2 від 19 квітня 2012 року незаконним, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за весь час вимушеного прогулу провадження закрито.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 06 листопада 2019 року у цій справі залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2020 року відмовлено у відкриті касаційного провадження за касаційною скаргою на ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 06 листопада 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року.

Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що законність наказу про звільнення позивача вже була предметом розгляду суду та в справі ухвалене остаточне рішення. Вказані судові рішення також набрали законної сили.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Суди діють самостійно і є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою завдання шкоди авторитету суддів чи впливу на безсторонність суду забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Згідно з пунктом 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Згідно з пунктом 21 Великої хартії суддів (Основоположних принципів), затвердженої Консультативною радою європейських суддів 17 листопада 2010 року, засоби для виправлення суддівських помилок мають бути передбачені відповідною системою апеляційного оскарження. Виправлення будь-яких інших помилок в адмініструванні правосуддя є виключною відповідальністю держави.

Крім того, якщо держава повинна була виплатити компенсацію стороні через помилку у відправленні правосуддя, саме у держави, а не у сторони справи має бути право притягнути суддю до цивільної відповідальності шляхом подання судового позову (пункт 37 Висновку № 18 (2015) Консультативної ради європейських суддів).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18) вказувала на те, що такий підхід однаково застосовний як особисто до суддів, так і до судів, в яких вони здійснюють правосуддя.

Отже, вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Частинами шостою, сьомою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, який здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є дії чи бездіяльність, зокрема, суду, які не пов`язані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акта органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року в справі № 757/25713/16-ц (провадження № 61-18012св18), від 10 січня 2018 року в справі № 454/1642/16-ц (провадження № 61-1091св17) та була врахована судом апеляційної інстанції.

Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» на підставі статті 56 Конституції України відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», в тому числі майнової та моральної шкоди, також передбачено, що для відшкодування державою шкоди, завданої судом, необхідно, щоб рішення, дії або бездіяльність суду були незаконними.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, вказував на те, що позивачем не доведено факту протиправної поведінки відповідача по відношенню до неї та відсутні докази існування самого факту заподіяння позивачу матеріальної та моральної шкоди, як і не обґрунтовано їх розмір належними та допустимими доказами.

З висновками судів попередніх інстанцій погоджується і касаційний суд, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій таких висновків дійшли на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 26 січня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 15 червня 2021 року необхідно відмовити, оскільки, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки висновок апеляційного суду перебуває у відповідності до висновку Верховного Суду, викладеного в постановах від 25 квітня 2019 року в справі № 757/25713/16-ц (провадження № 61-18012св18), від 10 січня 2018 року в справі № 454/1642/16-ц (провадження № 61-1091св17), тобто, апеляційним судом врахований висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом апеляційної інстанції вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 26 січня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 15 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Міністерства юстиції України, треті особи: Президент України Зеленський Володимир Олександрович, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Денисова Людмила Леонтіївна про порушення права доступу до правосуддя, порушення конституційної гарантії захисту від незаконного звільнення, здійснення дискримінації у сфері правосуддя та трудових прав, відшкодування майнової та моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко