Провадження № 22-ц/802/87/21 Категорія: 63 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Савчук О.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Луцької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його тітка - ОСОБА_3 , яка з 16 серпня 1968 року користувалась житловим будинком АДРЕСА_1 , та була його наймачем. У зв`язку з тим, що ОСОБА_3 тривалий час хворіла, а тому потребувала догляду і сторонньої допомоги, позивач зі своєю сім`єю з грудня 2019 року переїхав на постійне місце проживання в будинок АДРЕСА_1 , де проживали разом з тіткою ОСОБА_3 однією сім`єю, вели спільне господарство та утримували будинок. 06 квітня 2020 року зі згоди квартиронаймача ОСОБА_3 він з дітьми зареєстрував своє місце проживання в даному будинку.

Після смерті ОСОБА_3 він звернувся до Луцької міської ради із заявою щодо переоформлення на себе особового рахунку в будинку АДРЕСА_1 , в чому йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю родинних стосунків, передбачених ст. 103 ЖК України.

Вказує, що родинні стосунки із попереднім наймачем ОСОБА_3 підтверджуються належними доказами, а реєстрація у спірному будинку свідчить про те, що вселення відбулось зі згоди наймача. Вважає, що внаслідок спільного проживання та ведення спільного господарства, в розумінні ч.2 ст. 64 ЖК України, він вважається членом сім`ї квартиронаймача ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ураховуючи наведене, посилаючись на норми ст. 61, 64, 65, 106 Житлового кодексу України ОСОБА_1 просив визнати його членом сім`ї наймача будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , та визнати наймачем будинку АДРЕСА_1 замість попереднього наймача ОСОБА_3 , яка померла.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд незаконно відмовив у задоволенні позову, оскільки позивач правомірно вселився до спірної квартири як член сім`ї померлої тітки, відкрито користується спірним приміщенням, сплачує квартирну плату, підтримує квартиру в належному стані та тримає там свої речі, користується спірною квартирою досить тривалий час. Це житло є місцем реєстрації його та його дітей, а тому відповідно до статті 64 Житлового кодексу Української РСР набув такі ж права і обов`язки як наймач квартири, унаслідок чого суд безпідставно відмовив у задоволенні позову всупереч статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішенням Європейського суду з прав людини. Зазначає, що наявні усі підстави для визнання за ним права користування спірним будинком та задоволення позовних вимог.

У лютому 2021 року Луцька міська рада подала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що доводи позивача є безпідставними та не заслуговують на увагу суду, тому просить залишити вказану апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримали, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Згідно з положеннями ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач не довів, що він постійно проживав разом з наймачем і вів з нею спільне господарство, а тому він не належав до членів сім`ї наймача. Крім того, суд врахував тривалість часу проживання позивача з наймачем за адресою : АДРЕСА_1 , який є незначним (фактичне проживання - з грудня 2019 року, а реєстрація - з 06 квітня 2020 року), а тому не вважав це житло постійним місцем проживання позивача .

Проте, з такими висновками колегія суддів погодитись у повній мірі не може з наступних підстав.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У статті 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом встановлено, що наймачем будинку АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_2 ) була ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ( а.с.9).

З листа виконавчого комітету Луцької міської ради вбачається, що до 2017 року будинок АДРЕСА_1 , жилою площею 69,6 кв.м., перебував на балансі житлово-комунального підприємства № 7, остання була зареєстрована в квартирі з 1961 року та знята з реєстрації у зв`язку зі смертю (а.с.25).

Відповідно до витягу з особового рахунку за адресою : АДРЕСА_1 , зареєстровані наймач - ОСОБА_3 - з 16.08.1968 року, племіннник ОСОБА_1 - з 06.04.2020 року, внук ОСОБА_4 - з 06.04.2020 року, онука ОСОБА_5 - з 06.04.2020 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 тривалий час хворіла, а тому потребувала догляду і сторонньої допомоги, позивач зі своєю сім`єю з грудня 2019 року переїхали на постійне місце проживання в будинок АДРЕСА_1 , де проживали разом з тіткою ОСОБА_3 з 06 квітня 2020 року зі згоди квартиронаймача ОСОБА_3 він з дітьми зареєстрував своє місце проживання в даному будинку.

Позивач ОСОБА_1 є племінником ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями документів: свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 10.08.1983 року, свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , свідоцтвом про смерть батька позивача ОСОБА_6 серії НОМЕР_4 , свідоцтвом про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_5 , свідоцтвом про народження ОСОБА_7 серії НОМЕР_6 , свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_7 , свідоцтвом про смерть діда позивача ОСОБА_7 серії НОМЕР_8 .

В судовому засіданні позивач пояснив, що з народження проживав разом з батьками і тіткою, яка не була одружена і не мала своїх дітей, у спірному будинку. Після розлучення батьків він проживав з матір"ю за іншою адресою, але постійно спілкувався з батьком і тіткою, допомагав їм у побуті, у питаннях благоустрою, ремонту житлового приміщення та коштами, оскільки батько був інвалідом і тітка часто хворіла. Спочатку помер батько, а тому ОСОБА_3 залишилася одна і він переїхав зі своєю сім"єю в будинок до тітки, де і проживає на даний час.

Після смерті ОСОБА_3 він звернувся до Луцької міської ради із заявою щодо переоформлення на себе особового рахунку будинок АДРЕСА_1 , в чому йому було відмовлено з покликанням на відсутність родинних стосунків, передбачених ст. 103 ЖК України.

Частинами першою та другою статті 61 ЖК Української РСР встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно із частиною другою та четвертою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно зі статтею 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР визначено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

У разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача і обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

У ході судового розгляду даної цивільної справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 надав суду копію нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_3 від 02.04.2020 року до Органу приватизації державного житлового фонду про оформлення передачі в приватну власність спірної квартири, яку вона разом із членами сім`ї, що проживають із нею, займають на умовах найму. Також позивач надав суду копію нотаріально засвідченої довіреності від 02.04.2020 року, виданої ОСОБА_3 на ім"я позивача ОСОБА_1 на право бути її представником в усіх органах та установах при вирішенні питань, що стосуватимуться оформлення та отримання документів на право власності (приватизацію) щодо житлового приміщення АДРЕСА_1 , а також укладення відповідних договорів та інших повноважень.

Отже, сама ОСОБА_3 при житті в письмовій заяві, що завірена нотаріально, засвідчила той факт, що вона проживає із членами своєї сім"ї у спірному житловому будинку, який бажає приватизувати, у зв"язку з чим і надала своєму племіннику ОСОБА_1 повноваження від її імені здійснити усі відповідні дії.

Як пояснив позивач ОСОБА_1 у суді, вказана заява не була вчасно та належним чином реалізована у зв"язку із введенням у країні карантинних заходів, а вже ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Проте, на думку колегії суддів апеляційного суду, саме вказані документи є письмовими доказами, які без сумніву підтверджують пояснення позивача щодо його належності до членів сім"ї покійного наймача ОСОБА_3 та доводять заявлені позовні вимоги.

Отже, родинні відносини позивача в справі є беззаперечно доведеними.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов до помилкового висновку та не врахував всіх обставин справи, а саме, що позивач, вселившись з грудня 2019 року для постійного проживання до квартири як член сім"ї наймача, за згоди єдиного на той час наймача - ОСОБА_3 , будучи її племінником, проживав як член сім"ї до дня смерті наймача, тому відповідно до статті 65 ЖК Української РСР набув право користування спірною квартирою та відповідно до статті 106 ЖК Української РСР мав право на визнання його основним наймачем квартири після померлої тітки і мав право на укладення відповідного договору найму.

За правилом п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими та достатніми для скасування рішення суду та ухвалення нового - про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2020 року в даній справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 членом сім`ї померлого наймача будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та наймачем указаного житлового приміщення замість попереднього наймача.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: