Ухвала

Іменем України

27 липня 2021 року

м. Київ

справа № 487/4658/20

провадження № 61-11380ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 09 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Яни Валеріївни про зняття арешту з частки квартири,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Я. В. про зняття арешту з частки квартири.

На обґрунтування позову ОСОБА_2 вказав, що 18 червня 2019 року за результатами електронних торгів, проведених Заводським відділом державної виконавчої служби, він придбав 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . 16 липня 2019 року він отримав свідоцтво про право власності на це майно, але під час його реєстрації стало відомо про наявність арешту, накладеного ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 08 листопада 2012 року у якості забезпечення позову ОСОБА_1 , на виконання якого проведено електронні торги.

27 липня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до апеляційного суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову, яка ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 07 серпня 2020 року повернута заявнику, оскільки ОСОБА_2 не був і не є стороною у цивільній справі № 2/1412/570/12. Тому він звернувся до суду з даним позовом за захистом свого майнового права та інтересу.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 09 червня 2021 року, позов ОСОБА_2 задоволено.

Знято арешт з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , накладений ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 08 листопада 2012 року, реєстраційний номер обтяження 13256070 від 16 листопада 2012 року.

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Миколаївського апеляційного суду від 09 червня 2021 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу до апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, колегія суддів Верховного Суду дійшла наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження постанови Миколаївського апеляційного суду від 09 червня 2021 року ОСОБА_1 вказує про застосування норм права апеляційним судом без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 11 червня 2019 року у справі № 303/3418/17 (провадження № К/9901/47922/18), від 24 жовтня 2018 року у справі № 902/147/15 (902/685/16), постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 554/410/15-ц (провадження № 6-2552цс16) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови Миколаївського апеляційного суду від 09 червня 2021 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення і задовольняючи позов ОСОБА_2 про зняття арешту з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що арешт на 1/2 частину спірної квартири, що належала ОСОБА_4 , накладено на підставі ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 08 листопада 2012 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення її позову у цивільній справі до ОСОБА_3 , яка є спадкоємицею ОСОБА_4 , про стягнення 99 732,00 грн боргу, за рахунок спадкового майна, та визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

Цивільну справу, у якій застосовано заходи забезпечення позову, 04 квітня 2014 року розглянуто Апеляційним судом Миколаївської області, ухвалено судове рішення про стягнення з ОСОБА_3 (яка прийняла та успадкувала майно, що належало ОСОБА_4 ) на користь ОСОБА_1 (вимоги про стягнення позики в межах вартості успадкованого майна) суми у розмірі 80 000,00 грн. В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено.

28 квітня 2014 року Апеляційним судом Миколаївської області на виконання судового рішення у цивільній справі № 2/1412/570/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 (яка є спадкоємцем ОСОБА_4 ) про стягнення за рахунок спадкового майна 99 732,00 грн боргу та визнання свідоцтва про спадщину недійсним, шляхом накладення арешту на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 , видано виконавчий лист. Цей виконавчий лист пред`явлено стягувачем ОСОБА_1 на виконання до Заводського Відділу державної виконавчої служби, яке у подальшому приєднано до зведеного виконавчого провадження № 48567747 з одночасного виконання виконавчих листів від 22 лютого 2016 року, від 15 травня 2019 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошової суми у загальному розмірі 110 245,06 грн.

Постановою головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби 15 червня 2017 року здійснено опис та арешт 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , здійснено її оцінку та звернуто стягнення на 1/2 її частину.

18 червня 2019 року проведено електронні торги з реалізації 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яку за актом та відповідним розпорядженням, придбав ОСОБА_2 . Грошові кошти, внесені ОСОБА_2 на купівлю 1/2 частки квартири, перераховано Заводським відділом державної виконавчої служби стягувачу ОСОБА_1 04 липня 2019 року виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми коштів закрито, у зв`язку з його повним виконанням.

Отже, рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 09 червня 2021 року, встановлено, що станом на 04 липня 2019 року обставини, які зумовили застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту, відпали у зв`язку з повним примусовим виконанням рішення суду у цивільній справі № 2/1412/570/12. Крім того, судами констатовано, що жодний із учасників цивільної справи № 2/1412/570/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Помазан Я. В., в межах якої забезпечувався позов, із заявою про скасування заходів забезпечення позову до суду не звертався.

Судами також встановлено, що право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину спірної квартири підтверджено актом про проведення електронних торгів від 02 липня 2019 року. Цей акт ніким не оспорюється, жодні особи не вчиняють дії, які би свідчили про те, що вони не визнають вказане право ОСОБА_2 . Відповідач ОСОБА_1 лише після звернення позивача з позовом у цій справі заперечувала його право власності на спірну частку квартиру, проте належним та допустимим доказом на підтвердження своїх заперечень не надала.

16 липня 2019 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та зареєстрував своє право власності на 1/2 частину квартири у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Але, дізнавшись про наявність арешту, накладеного судом у цивільній справі № 2/1412/570/12, ОСОБА_2 звернувся до суду, оскільки позбавлений можливості повною мірою реалізувати своє право власності та розпоряджатись нею.

Відповідно до статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частини першої статті 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Виходячи з системного тлумачення статей 16 ЦК України, статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» і роз?яснень пункту 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред?явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу. При цьому, із заявою про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору. Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у постановах Верховного Суду Верховного Суду від 11 червня 2019 року у справі № 303/3418/17 (провадження № К/9901/47922/18), від 24 жовтня 2018 року у справі № 902/147/15 (902/685/16), постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 554/410/15-ц (провадження № 6-2552цс16) відхиляється касаційним судом, оскільки судові рішення у вказаних справах ухвалені за інших установлених судами фактичних обставин справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де є схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 09 червня 2021 року є необґрунтованою. Правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та додержання норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Розглядаючи питання про зняття арешту з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , пов`язаною із застосуванням заходів забезпечення позову, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що підстави для застосування судом заходів забезпечення позову, вжитих у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 (цивільна справа № 2/1412/570/12), на час звернення ОСОБА_2 до суду з позовом у цій справі відпали, позивач ОСОБА_2 обрав правильний спосіб захисту своїх прав, а тому суд першої інстанції правильно задовольнив його позов.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, Верховний Суд виходить із того, що у цій справі судами попередніх інстанцій сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Оскільки оскаржувана постанова Миколаївського апеляційного суду від 09 червня 2021 року є законною і обґрунтованою, підстави для її скасування відсутні і у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 09 червня 2021 року необхідно відмовити.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 09 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Яни Валеріївни про зняття арешту з частки квартири відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець