ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5726/21 Справа № 183/5413/20 Суддя у 1-й інстанції - Майна Г. Є. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2021 року по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, про встановлення юридичного факту,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеною заявою, яку в подальшому уточнила. В обґрунтування уточненої заяви заявник ОСОБА_1 посилалась на те, що вона постійно проживає на території України, має хронічні вікові захворювання і потребує в повсякденному житті постійної сторонньої допомоги. Заявник має сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є громадянином Російської Федерації і постійно проживає за межами України, але зараз проживає разом з нею. Коли син заявника, ОСОБА_2 , приїхав їй допомагати, він звернувся до Новомосковського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з метою вирішення питання його постійного проживання разом з нею на території України з причин поганого самопочуття заявника, де йому було повідомлено, що він, відповідно до пункту 1 статті 3 Закону України "Про громадянство України" отримав громадянство України ще в 1991 році, коли жив з матір`ю на території України.

Син заявника, ОСОБА_2 , на момент 24 серпня 1991 року постійно проживав на території України, про що свідчать відомості про прописку у копії його паспорта громадянина колишнього СРСР, довідка про реєстрацію в м Новомосковськ, видана архівним відділом виконавчого комітету Новомосковської міської ради, але він не має документа, який би підтверджував його громадянство України відповідно до статті 5 Закону України "Про громадянство України", тому його конституційне право як громадянина України на в`їзд на територію України та проживання на території України зараз обмежені.

У 1994 році ОСОБА_2 не мав роботи і поїхав на заробітки в Росію, а потім отримав там громадянство Російської Федерації.

Реалізація права сина заявника ОСОБА_2 на встановлення належності до громадянства України залежить від установлення судом факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, який має юридичне значення, у зв`язку з чим заявник ОСОБА_1 просить суд установити юридичний факт постійного проживання на території України її сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 24 серпня 1991 року з метою встановлення належності його до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України "Про громадянство України".

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що заявник ОСОБА_1 за відсутності повноважень, передбачених законом, звернулась до суду із заявою на підтвердження наявності юридичного факту, що має значення для охорони прав, свобод та інтересів іншої ніж заявник особи або створення умов здійснення іншою особою, відмінною від заявника особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, суд приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_1 вимоги задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2021 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Так, судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 має сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Російської Федерації (а.с. 12).

ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року відносно іншої ніж заявник особи її сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на час звернення до суду та розгляду справи по суті є повнолітньою особою, має цивільну процесуальну правоздатність і цивільну процесуальну дієздатність. Доказів протилежного заявником суду не надано, що виключає право заявника звертатися до суду в інтересах ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що заявник ОСОБА_1 за відсутності повноважень, передбачених законом, звернулась до суду із заявою на підтвердження наявності юридичного факту, що має значення для охорони прав, свобод та інтересів іншої ніж заявник особи або створення умов здійснення іншою особою, відмінною від заявника особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, суд приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_1 вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частиною 1 ст. 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що визнання даного факту дозволить їй реалізувати її законний інтерес, а саме, так як отримання відповідного документа, що засвідчує належність її сина до громадянства України, дозволить її сину постійно проживати поруч з нею, то в результаті чого вона зможе отримувати від нього постійну допомогу в повсякденному житті, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки у ОСОБА_1 відсутні повноваження, які передбачені законом, на звернення до суду із заявою на підтвердження наявності юридичного факту, що має значення для охорони прав, свобод та інтересів іншої особи.

Оскільки у ОСОБА_1 відсутні повноваження для звернення із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року її сина ОСОБА_2 , суд першої інстанції прийшов до обговорюваного висновку про відмову у задоволенні заяви.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Колегія суддів наголошує на тому, що ОСОБА_2 не позбавлений можливості особисто звернутися до суду із заявою про встановлення факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко