Справа № 216/73/21
Провадження 2/216/1445/21
УХВАЛА

про повернення позовної заяви позивачу

23 березня 2021 року м. Кривий Ріг

Суддя Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Бутенко М. В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, неповнолітньої дитини, яка навчається, утримання колишньої дружини, -

ВСТАНОВИВ:

04.01.2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, неповнолітньої дитини, яка навчається, утримання колишньої дружини.

У своїй позовній заяві позивач просить суд:

1.Стягувати з відповідача 50% із всіх видів заробітку щомісяця, але не менше прожиткового мінімуму для дітей (повнолітнього та неповнолітнього віку) та позивачки, яка не працює не зі своєї вини, до 23-х річного віку виповнення дітей.

2.Поновити виплату аліментів на повнолітню доньку

3.Виплатити за не сплачувані ним аліменти з 2014 року (в неповному обсязі виплатив, а саме: не врахували додатковий дохід його так, як служив в АТО, тобто не з всіх видів заробітку стягнули аліменти) на обох дітей

4.Виплатити з 02 липня 2020 року до рішення суду на мою користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , яка продовжує навчання, включаючи індексації аліментів, і пеню за прострочку виплати аліментів

5.Виплачувати аліменти моєму сину до 23-х річного віку, так як є студентом денної форми навчання, при досягненні повнолітнього віку ще буде продовжувати навчання.

6.До виплатити моєму сину гроші з липня 2020 року до 23-х років, так як отримував 16%, а не 25% від усіх видів заробітку, що є порушенням Закону, включаючи індексації аліментів, і пеню за прострочку виплати аліментів

7.Виплатити моральну допомогу в розмірі 20000,00 грн. за стресовий стан за невиплату аліментів, за постійне ухилення від аліментів.

8.Не стягувати налоги з морального відшкодування Відповідача

9.Витребувати довідку про заробітню плату Відповідача.

Згідно ст.. 367 ч 1 ЦПК України, прошу допустити по справі негайне виконання рішення у межах сум платежу за один місяць.

На підставі ст.. 5 п 3 Закону України «Про судовий збір» я звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів на утримання дітей, мене.

Порядок звернення до суду за судовим захистом урегульований Цивільним процесуальним кодексом України. Подання позовної заяви має відбуватись з дотриманням певних умов.

Відповідност.187 ЦПК України ,суд відкриває провадження у справі за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження.

За правилами цивільного процесуального законодавства позовна заява за формою та змістом повинна відповідати статті 175-177 ЦПК України.

Відповідно до ст. 175 ЦПК України, у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

3. Позовна заява повинна містити:

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти;

3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються;

4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;

5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;

6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору;

7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;

8) зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності);

9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;

10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

6. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 177 ЦПК України:

5. Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За нормою статті 5 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В своєму позові позивачем поставлено багато позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставами виникнення або поданими доказами, основні та похідні вимоги.

Відповідно до ч. 6 ст. 188 ЦПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог у самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдань цивільного судочинства.

Предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

З даних тексту позовної заяви вбачається, що з відповідача по справі ОСОБА_2 вже були стягнуті аліменти на утримання неповнолітніх дітей, але до матеріалів позову позивачем не додано ані копії рішення суду, ані копії судового наказу, ані копій виконавчих листів про стягнення цих аліментів.

З даних позовної заяви вбачається що старша донька сторін ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно ІНФОРМАЦІЯ_2 набула повноліття, а оскільки вона продовжує навчання, позивач, оскільки донька проживає з нею та знаходиться на її утриманні, або сама ОСОБА_3 , мають право звернутися до суду з позовом до батька дитини про стягнення аліментів на утримання дитини, що продовжує навчання. При цьому незрозуміла позовна вимога позивача щодо поновлення виплати на повнолітню дитину.

Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (яку ратифіковано Україною 27.02.1991 року) «Держави учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Так, відповідно до ст. 198 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Згідно ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Виходячи з норм ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Згідно роз`яснень викладених в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Менший син сторін ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 досягне свого повноліття тільки 10.08.2021 року, а тому на його утримання до цього часу ще повинні стягуватися аліменти до досягнення дитиною повноліття на підставі раніше виданого рішення (судового наказу).

Після досягнення сином ОСОБА_4 повноліття, та за умов продовження його навчання, позивач, оскільки син мешкає з нею та знаходиться на її утриманні, або сам ОСОБА_4 , мають право звернутися до суду з позовом до батька дитини про стягнення аліментів на утримання дитини, що продовжує навчання.

До матеріалів справи позивачем не додано жодних довідок з ВДВС про наявність у відповідача ОСОБА_2 заборгованості по аліментам, та за який період. Відсутні розрахунки сум заборгованості, про які позивач ставить питання у прохальній частині свого позову, оскільки незрозумілі та необґрунтовані зазначені позивачем терміни за які вона просить суд стягнути з відповідача кошти та розміри цих сум.

Відсутнє обґрунтування позовних вимог позивача що до стягнення з відповідача на її користь та утримання аліментів в зв`язку з тим, що вона не працює до досягнення обома дітьми сторін 23-х років.

Згідно ст. 76 СК України:

1. Розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу.

2. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Особа має право на утримання і тоді, коли вона стала особою з інвалідністю після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

3. Якщо на момент розірвання шлюбу жінці, чоловікові до досягнення встановленого законом пенсійного віку залишилося не більш як п`ять років, вона, він матимуть право на утримання після досягнення цього пенсійного віку, за умови, що у шлюбі вони спільно проживали не менш як десять років.

4. Якщо у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв`язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу.

Що до вимог про виплату недосплачених відповідачем аліментів за період з 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У постанові від 25.04.2018 року за №572/1762/15-ц Велика Палата Верховного Суду вирішила відійти від раніше викладених правових позицій та формул розрахунку, з зазначенням що правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення, а пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати та її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою:

?p=(A1*1%*Q1)+(A2*1%*Q2)+……….(An*1%*Qn), де:

?p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову;

A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць;

Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць;

A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць;

Q2- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць;

An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову;

Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.

Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

При цьому, як зазначено вище жодний розрахунок суми, яку позивач вона просить суд стягнути з відповідача, та його обґрунтування в матеріалах позову відсутні.

У позовній заяві позивачем зазначено, що на підставі ст. 5 п 3 Закону України «Про судовий збір» вона звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів на утримання дітей, та її .

Дійсно, на підставі ст. 5 п 3 Закону України «Про судовий збір»: позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

При цьому, вимога позивача про стягнення з відповідача на її користь моральної допомоги у розмірі 20 000,00 грн. є окремою вимогою, яка не підпадає під підстави звільнення від сплати судового збору ст. 5 п 3 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 3 ст.136 ЦПК України, ч. 2 ст.8 Закону України «Про судовий збір» суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, а також звільнити від сплати судового збору за наявності підстав, передбачених ч. 1 ст. 136 ЦПК України, ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір».

Особа, яка заявляє відповідне клопотання повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджає сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Позивач не сплативши за вимогу про стягнення моральної шкоди судового збору, не ставить питання про її звільнення від сплати судового збору.

Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України до заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору, який позивачем не надано, та не надано жодних доказів на підтвердження, що позивач може бути звільнений від сплати судового збору згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Згідно до ч. 1 ст. 4 "Розміри ставок судового збору" Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік», у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу з 1 січня 2020 року становить 2270, 00 грн.

Заява у справах майнового характеру, яка подана фізичною особою, повинна бути оплачена судовим збором у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що у 2021 році дорівнює 908,00 грн.

Отже, позивачу необхідно сплатити судовій збір в розмірі 908,00 грн. на рахунок: код бюджетної класифікації доходів бюджету: 22030101, номер рахунку (IBAN):UA0004644, отримувач: ГУК в Дн-кій.обл./Ц-М р/22030101, код отримувача (ЄДРПОУ): 37988155, банк отримувача:Казначейство України( ел.адм.подат.), код банку отримувача(МФО): 899998, Найменування коду класифікації доходів бюджету: судовий збір (Державна судова адміністрація України, 50), призначення платежу: "Судовий збір за позовом (ПІБ чи назва установи, організації позивача), Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області

Згідно ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі", резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК (діючого на той час). У ній, зокрема, має бути зазначено й висновок суду по суті позовних вимог: які саме права позивача визнано або поновлено; конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, згідно положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків, Проте право на звернення до суду не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року. Відтак, в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Таким чином, доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання заявником певного процесуального алгоритму, що в даному випадку передбачений ЦПК України.

У зв`язку з наведеним, залишення заяви без руху з підстав, передбачених законом не є порушенням права на справедливий судовий захист.

Ухвалою суду від 10.02.2021 року, позовну заяву було залишено без руху, ухвалою суду позивачу було надано десятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, роз`яснено, що в разі невиконання вказаних вимог, позовна заява буде вважатись не поданою та буде повернута. Ухвалу суду було направлено позивачу супровідним листом від 11.02.2021 року за вих. № 2592, та особисто отримано в суді 24.02.2021 року, але до сьогоднішнього часу ухвалу суду не виконано, в зв`язку з чим недоліки, вказані в ухвалі суду про залишення заяви без руху, не виправлені.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до ч.6 ст. 185 ЦПК України про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Ухвала про повернення позовної заяви може бути оскаржено. Копія позовної заяви залишається в суді.

Відповідно до ч.7 ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

З врахуванням наведеного, а також того, що описані в ухвалі недоліки позивачем не усунуті, відповідно до вимог ст. 185 ч.3 ЦПК України, позовну заяву слід вважати неподаною та повернути позивачу.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 175-177,185 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, неповнолітньої дитини, яка навчається, утримання колишньої дружини, вважати неподаною та повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позову не перешкоджає повторному зверненню до суду з ним, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для його повернення.

Копію ухвали направити заявнику для відома.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 15-денний строк з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: М. В. Бутенко