ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/869/20 Номер провадження 22-ц/814/1661/21Головуючий у 1-й інстанції Попов М. С. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя : Триголов В.М.,

судді: Лобов О.А., Дорош А.І.,

секретар: Коротун І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» - адвоката Жолонка Олександра Валерійовича на рішення Карлівського районного Полтавської області від 20 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову вказує, що 04 квітня 2016 року на підставі наказу № 8 її було прийнято на посаду завідувача складом. Цього ж дня укладено договір про повну матеріальну відповідальність. В обов`язки позивача входило приймання, видача, облік та збереження, переданих їй товарно-матеріальних цінностей.

Згідно актів інвентаризації від 08.08.2019 року та від 30.04.2020 року виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 659 036,63 грн.

Наказом від 14 травня 2020 року позивачку звільнено з посади завідуючої складом на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв`язку з втратою довіри.

Трудову книжку видано після здачі обхідного листа 20 травня 2020 року. З наказом про звільнення позивачку не ознайомлено.

Позивачка стверджує, що протягом періоду роботи на посаді завідуючої складом сумлінно ставилася до своїх посадових обов`язків, збереження та обліку ввірених їй товарно-матеріальних цінностей. Будь-яких винних дій, які призвели до виникнення недостачі, не вчиняла.

Позивачка вказує, що відповідач не забезпечив належних умов для забезпечення повного збереження ввірених їй товарно-матеріальних цінностей, що могло вплинути на розмір недостачі.

Просила суд визнати незаконним звільнення позивача за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, скасувати наказ директора ТОВ «Україна» № 50 від 14.05.2020 року про звільнення, та поновити на роботі на посаді завідуючого складом ТОВ «Україна» з 15.05.2020 року, стягнутит з ТОВ «Україна» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.05.2020 року по день ухвалення рішення суду, стягнути з ТОВ «Україна» на її користь заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку на загальну суму 21332 грн. 08 коп. (з урахуванням утримань податків та інших обов`язкових платежів).

Згодом в судовому засіданні суду першої інстанції позивач вказувала, що заборгованість по заробітній платі повністю погашено та виплачено компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 3500 грн. На її думку, залишається недоплачена компенсація за невикористану відпустку в розмірі 4082 грн. 08 коп.

Рішенням Карлівського районного Полтавської області від 20 травня 2021 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Скасовано наказ директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» №50 від 14 травня 2020 року та поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача складом Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» з 15 травня 2020 року.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 травня 2020 року по 20 травня 2021 року в розмірі 66491 (шістдесят шість тисяч чотириста дев`яносто одна) гривна 58 копійок, з вирахуванням всіх належних податків та зборів.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» на користь держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в розмірі 1576 (одна тисяча п`ятсот сімдесят шість) гривень 50 копійок.

Не погодившись з рішенням районного суду, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує на те, що місцевим судом дана не вірна оцінка діям позивача при виконання трудових обов`язків. Крім того, вважає, що позивачем належним чином не доведено того, що відповідачем не було створено належних умов для зберігання товарно-матеріальних цінностей, ввірених позивачу.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в доводах якого вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом встановлено, що відповідно до наказу № 8 від 01.04.2016 року ОСОБА_1 прийнято на посаду завідувача складом ТОВ «Україна» з 04.04.2016 року (а.с. 6).

04.04.2016 року між позивачкою та ТОВ «Україна» укладеного Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівника (а.с. 7).

Згідно наказу № 63 від 27.04.2020 року на підприємстві було проведено інвентаризацію зернової продукції в складських приміщеннях у період з 28.04.2020 по 30.04.2020 року (а.с. 8).

08.08.2019 було складено Акт, відповідно до якого, при перевантажуванні фактично виявленої пшениці 170 т 570 кг, за даними бухгалтерського обліку пшениці 270 т 955 кг, нестача становить 100 т 385 кг (по підприємству СБОК «Зоряне») (а.с. 9).

З акту робочої інвентаризаційної комісії від 30.04.2020 року вбачається нестача зерна на суму 183 764,38 грн. (а.с. 10).

Згідно інвентаризаційного опису від 27.04.2020 року нестача становить 475 271, 92 грн. (а.с. 11).

Позивачем було підписано Розписку, за якою їй відомо про наявність недостачі Пшениці озимої на вищезазначену суму (а.с. 12).

З копії трудової книжки позивачки НОМЕР_1 вбачається, що її з підстави втрати довіри, п. 2 ст. 41 КЗпП України, на підставі наказу № 50 від 14.05.2020 року (а.с.13).

У своїй пояснюючій записці від 05.05.2020, на ім`я директора ТОВ «Україна, позивачка зазначила, що їй відомо про нестачу зерна, була присутня на інвентаризації 30.04.2020, де поділося зерно їй не відомо. Раніше вже траплялися випадки нестачі пшениці на даному складі і про них було відомо керівництву підприємства. Зазначає, що склад не обладнано належним захистом: двері в дірках, на вікнах відсутні грати, стекла частково. Усно, про вказане, неодноразово повідомляла керівництво. Крім того, комісією не було враховано факту, що зерно до складу завезено з відповідною вологістю і за час його зберігання могло втратити частину його ваги (усушка). Не було складено жодного акту у період зберігання зерна (втрата якості (попріло під стінами), знищення гризунами) (а.с. 14-15).

Згідно постанови Полтавського апеляційного суду в цивільній справі №531/726/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником при виконанні трудових обов`язків рішенням Карлівського районного суду Полтавської області у задоволення позову відмовлено в повному обсязі. Вказаною постановою рішення суду першої інстанції залишено без змін (а. с. 53-58).

Задовольняючи частково позовні вимоги місцевий суд виходив з того, що в ході судового розгляду не встановлено факту вчинення позивачкою винних або ж протиправних дій, які б могли призвести до до втрати довіри. На цій підставі суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою (частина друга статті 2 КЗпП України).

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України).

Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першоїстатті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які, серед іншого, одержують їх під звіт.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

У справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

У доводах апеляційної скарги представник відповідача вказує на те, що висновок місцевого суду про відсутність винних або протиправних дій з боку позивача є підставою для поновлення останньої на роботі. При цьому вказує, що згідно судової практики Верховного Суду за ч. 2 ст. 41 КЗпП України працівника можна звільнити лише за умисні або необережні дії.

Вказані доводи не заслуговують на увагу суду з огляду на наступне.

Так, у постанові від 24 лютого 2021 року у справі №573/546/19 (провадження 61-16215св19) Верховний Суд навів правовий висновок, що звільнення з підстав втрати довір`я (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і тому подібне) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Отже, підставою для розірвання трудового договору у зв`язку з втратою довір`я є здійснення працівником винних дій. Форма вини при цьому значення не має. Необережна вина працівника також може бути підставою для звільнення так, як і вина умисна. Однак власник у разі спору зобов`язаний довести і факт порушення, і вину працівника.

Оскільки відповідачем не спростовано доводів позивача щодо відсутності факту вчинення позивачкою дій, які б могли призвести до втрати довіри, то колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про часткове задоволення позову.

Позовні вимоги щодо стягнення середнього заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 травня 2020 року по 20 травня 2021 року в розмірі 66491 грн. 58 коп. є похідними від вимог щодо поновлення на роботі, колегія суддів погоджується з розрахунком, проведеним місцевим судом, а отже підстав для скасування рішення в цій частині не вбачається.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, висновки місцевого суду ґрунтуються на законі та встановлених у справі фактичних обставинах, на підставі наданих учасниками справи доказів, яким судом дана відповідна правова оцінка згідно ст. 89 ЦПК України.

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування судового рішення, як ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С ТА Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» - адвоката Жолонка Олександра Валерійовича залишити без задоволення.

Рішення Карлівського районного Полтавської області від 20 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.М. Триголов

Судді : А.І. Дорош

О.А. Лобов