Справа № 310/6233/19
РІШЕННЯ

Іменем України

21 липня 2021 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Вірченко О.М.,

при секретарі Мельніченко А.Д.,

за участю представника позивача Манька Р.М. , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія «ІФГ Капітал» до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_4 , Бердянський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

встановив:

ТОВ «ІК «ІФГ Капітал» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_4 , відділ ДВС Бердянського МУЮ, ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу, мотивуючи свої вимоги наступним. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 червня 2011 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 було стягнуто заборгованість в сумі 168 697,62 грн. Постановою державного виконавця ВДВС Бердянського МУЮ від 21 липня 2011 року в межах виконавчого провадження накладено арешт на все майно ОСОБА_4 та заборонено його відчуження. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 06 червня 2012 року з ОСОБА_4 , ОСОБА_6 на користь ТОВ «Український промисловий банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором та договором поруки від 01 вересня 2008 року в сумі 1 222 368,26 грн. 12 жовтня 2012 року постановою державного виконавця ВДВС Бердянського МУЮ було відкрито виконавче провадження по виконанню вказаного рішення. За договором про передання в управління непроданих активів від 05 вересня 2013 року № 31-Л право вимоги за кредитним договором № 50/КВ-08 та договором іпотеки від 19 червня 2008 року перейшло до позивача, ухвалою Бердянського міськрайонного суду від 17 квітня 2014 року вирішено замінити позивача з ТОВ «Український промисловий банк» на ТОВ «ІК ІФГ «Капітал». 11 грудня 2015 року на підставі акту опису та арешту в межах виконавчого провадження державним виконавцем описано та арештовано житлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 та передано на відповідальне зберігання ОСОБА_4 . 20 травня 2018 року ОСОБА_4 звернувся до відділу ДВС із заявою, в якій вказав, що у вищевказаному будинку знаходиться майно, яке належить ОСОБА_2 , та надав копії договорів купівлі-продажу від 17 березня 2011 року та від 10 травня 2011 року. Згідно з договором від 17 березня 2011 року від імені продавця - Товарної біржі «Регіональний арбітраж» вказаний договір підписано директором Чухіль М.В. , хоча директором даного підприємства з 2009 року до моменту його ліквідації в 2012 році був ОСОБА_8 . Таким чином, вказаний договір підписано особою, яка не мала жодних повноважень. Товарна біржа оспорюваний договір не виконувала (відсутній акт прийому-передачі предмету договору та отримання грошових коштів), волевиявлення продавця не відповідало умовам вказаного договору. Позивач вважає, що договір від 17 березня 2011 року вчинено без наміру створення правових наслідків. Так, відповідно до статистичної звітності ТБ «Регіональний арбітраж» в період за 2009-2011 роки не володіла майном на суму, вказану в договорі, - більше 20 000 грн., не отримувала майно та гроші на суму придбаного майна. Покупцем за договором є ОСОБА_2 , син ОСОБА_4 , вони проживають разом. Наведене свідчить про те, що продавець не мав наміру передати покупцю товар, а покупець не мав наміру сплатити за нього. Таким чином, ОСОБА_4 , знаючи про наявність у нього боргів на суму, більшу ніж 1 000 000 грн., та примусового звернення на належний йому будинок, з метою ухилення від примусового звернення на рухоме майно, що знаходиться в будинку, у змові зі своїм сином ОСОБА_2 створив завідомо недостовірний договір купівлі-пролажу від 17 березня 2011 рорку та надав його до відділу ДВС, чим порушив права позивача та ОСОБА_5 на примусове виконання судових рішень про стягнення на їх користь грошових сум. За даним фактом в Бердянському ВП ГУНП в Запорізькій області проводиться досудове розслідування. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, які є заінтересованими особами (ст.ст. 215, 216 ЦК України). З урахуванням того, що з 2012 року ОСОБА_4 в добровільному порядку борг не погашає, в примусовому порядку з нього було стягнуто менше 5 000 грн. при наявності боргу в розмірі 1 200 000 грн., метою звернення ТОВ «ІК «ІФГ Капітал» з даним позовом є встановлення недійсності договору та можливість звернення стягнення на рухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В зв`язку з наведеним позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17 березня 2011 року, укладений між ТБ «Регіональний арбітраж» та ОСОБА_2 .

Представником відповідача суду було надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник зазначив, що оскаржуваний договір був укладений 17 березня 2011 року, в той час, як позивач став стороною виконавчого провадження і отримав право претендувати на майно третьої особи у даній справі - ОСОБА_4 в рамках цього виконавчого провадження лише в 2014 році за судовим рішенням, яке було ухвалено в 2012 році за позовом не ТОВ «ІК «ІФГ Капітал», а ТОВ «Український промисловий банк», тобто на час укладення оскаржуваного договору не було навіть справи, де відповідачем виступав ОСОБА_4 . Таким чином, оскаржуваний договір жодним чином не міг порушити права позивача, оскільки був укладений задовго до ухвалення судових рішень, за якими ОСОБА_4 став боржником і задовго до того моменту, коли позивач став стороною виконавчого провадження. Позивачем не надано доказів того, що на час укладення договору купівлі-продажу від 17 березня 2011 року директором товарної біржі був ОСОБА_8 . Суду не надано завіреної належним чином копії фінансових звітів товарної біржі за 2009, 2010 роки, у наданих суду копіях ОСОБА_8 зазначений як керівник, а не директор ТБ «Регіональний арбітраж», який підписав оскаржуваний договір. Законодавство України дозволяє юридичним особам мати директорів за різними напрямками діяльності. Крім зазначеного, договором купівлі-продажу, що оскаржує позивач, не передбачено складання акту прийому-передачі, тому відсутність даного акту не підтверджує позицію позивача. ОСОБА_2 виконав свій обов`язок, встановлений п.п. 2, 6 договору, розрахувався з продавцем. Підтвердженням даного факту є відсутність претензій до відповідача зі сторони товарної біржі. ОСОБА_2 отримав передане йому на виконання договору майно, тому у відповідності п. 24 постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» оспорюваний правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Позивачем не надано доказів того, що станом на час укладення договору купівлі-продажу від 17 березня 2011 року ТБ «Регіональний арбітраж» не володіла майном, зазначеним в договорі. Балансова вартість майна і вартість, за яку було відчужене майно, не мають бути однаковими. Доводи позивача не підтверджені належними та допустимим доказами, є тільки припущеннями позивача, на яких відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України не може ґрунтуватись доказування. Просив відмовити в задоволенні позову.

Згідно з наказом Міністерства юстиції України від 17 грудня 2019 року № 4053/5 «Про відділи державної виконавчої служби» Бердянський МРВ ДВС ГТУЮ у Запорізькій області перейменовано на Бердянський МРВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, зазначив, що договір укладено не уповноваженою особою, оскільки договір повинен бути підписаний генеральним директором товарної біржі, а він підписаний директором. Даний факт вказує на відсутність волевиявлення продавця. Також відсутні акт прийому-передачі майна, підтвердження сплати суми за продане майно. Оспорюваний договір укладено без наміру створення правових наслідків. Згідно фінансових звітів ТБ «Регіональний арбітраж» з 2007 року по 2012 рік було відсутнє майно та грошові кошти в розмірі 20 000 грн., відсутні відомості про продаж майна, отримання доходів. Підпис відповідача в договорі належить не ОСОБА_2 , а його батьку - ОСОБА_4 , що свідчить про трой факт, що договір укладено останнім з метою приховування майна, на яке повинне бути звернуто стягнення по виконавчому провадженню. Вказаний в позові договір не відповідає ст.ст. 203, 215 ЦК України та повинен бути визнаний недійсним. Вважає, що у разі задоволення позову майно, вказане в договорі, буде вважатися майном ОСОБА_4 , оскільки воно знаходиться в належному останньому будинку.

Відповідач пояснив суду, що договір купівлі-продажу, який позивач просить визнати недійсним, укладав та підписував він особисто, під час підписання договору у відповідача були відсутні сумніви щодо повноважень представника товарної біржі. Зазначив, що він має декілька видів підпису, які він проставляє в залежності від виду документа. Адреса « АДРЕСА_1 » в договорі зазначена, оскільки відповідач за вказаною адресою зберігав своє майно.

Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та зазначив наступне. Позивач став стороною виконавчого провадження в 2014 році, а не на момент укладення спірного договору, тобто його права порушено не було. В матеріалах справи відсутні фінансові документи за 2011 рік, тому не можна стверджувати про відсутність у товарної біржі на той період майна або коштів. На договорі є печатка, можливо він підписаний директором на підставі довіреності, що спростовує твердження позивача про той факт, що договір підписано не належною особою. Складання акту передачі майна договором не передбачено. Зазначене вище свідчить про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним.

Треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Представник Бердянського МРВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі державного виконавця, рішення просив ухвалити відповідно до закону.

Ухвалою від 11 листопада 2019 року судом було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, зобов`язано Департамент Реєстраційних послуг Запорізької міської ради надати для огляду оригінал реєстраційної справи ТБ «Регіональний арбітраж» та зобов`язано відповідача ОСОБА_2 надати суду для огляду оригінал договору купівлі-продажу рухомого майна від 17 березня 2011 року.

В судовому засіданні 06 грудня 2019 року представником відповідача ОСОБА_3 суду надано для огляду оригінал вказаного договору, зазначений договір судом був оглянутий, звірений з копією договору від 17 березня 2011 року, яка міститься в матеріалах справи.

Ухвалою від 06 серпня 2020 року судом по даній справі було призначено судову почеркознавчу та судову технічну експертизу договору купівлі-продажу від 17 березня 2011 року, укладеного між ТБ «Регіональний арбітраж» та ОСОБА_2 . На вирішення експерта поставлені наступні питання: чи виконаний підпис в графі «Покупець» в договорі купівлі-продажу від 17 березня 2011 року ОСОБА_2 ; чи відповідає давність виконання підпису від імені покупця ОСОБА_2 на договорі купівлі-продажу від 17 березня 2011 року вказаній на цьому договорі даті - 17 березня 2011 року, яка давність виконання цього підпису; чи відповідає давність виконання (виготовлення) документа договору купівлі-продажу від 17 березня 2011 року, укладеному між ОСОБА_2 та ТБ «Регіональний арбітраж», вказаній на ньому даті - 17 березня 2011 року?

Провадження по справі на час проведення експертизи було зупинено.

Вказаною ухвалою відповідача ОСОБА_2 було зобов`язано надати суду для проведення експертизи оригінал договору купівлі-продажу рухомого майна від 17 березня 2011 року, укладеного між ТБ «Регіональний арбітраж» та ОСОБА_2

16 листопада 2020 року від відповідача на адресу суду надійшло повідомлення про неможливість надати суду оригінал зазначеного договору в зв`язку з його втратою.

Згідно з листом відповідача від 04 грудня 2020 року останній зазначив, що протягом певного періоду розгляду справи документи щодо цієї справи були у його представника ОСОБА_3 . Однак, вони були повернуті відповідачу як стороні по справі для консультацій з іншими юристами і згодом втрачені разом з іншими документами, які не стосуються цієї справи, під час проїзду транспортом загального користування.

Ухвалою від 02 лютого 2021 року на підставі заяви представника позивача провадження по справі було поновлено.

23 лютого 2021 року представник відповідача ОСОБА_3 повідомив суд, що договір про правову допомогу, на підставі якого він надавав правову допомогу ОСОБА_2 у даній справі, розірвано з ініціативи відповідача, всі документи щодо справи були передані останньому.

Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно вимог ст. 327 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ч. 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

У відповідності з договором купівлі-продажу рухомого майна від 17 березня 2011 року, укладеним між ТБ «Регіональний арбітраж» в особі директора Чухіль М.В. (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) продавець зобов`язався передати, а покупець прийняти і оплатити куплений товар, а саме - комплект жилої полірованої меблі «Агат», спальний м`який куточок, телевізор LG, холодильник «Донбас», 2 крісла, світильник-торшер, стіл, 4 стільця, картину «Горна ріка», кухонний гарнітур, газову плиту, DVD-плеєр, книги 35 одиниць, кухонний сервіс на 6 персон, вазу з кришталю, 6 фужерів зі скла, вішалку для одягу, комод.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (ст.ст. 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Зазначене вище узгоджується з постановою Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до якої власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 761/14760/19 Верховний Суд дійшов висновку, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. У зв`язку з цим заінтересованість має місце в оспорюваному договорі якщо: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть поновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції.

Отже, договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі № 265/5040/13-ц (провадження № 14-491цс19) вказано, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження від 12 жовтня 2012 року державним виконавцем ВДВС Бердянського МРУЮ було відкрите виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2-2000/11, виданого 18 вересня 2012 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Український промисловий банк» суми боргу 1 222 368,26 грн.

У відповідності з ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 березня 2014 року у виконавчому провадженні по справі № 2-2000/11 за позовом ТОВ «Український промисловий банк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , третя особа - ОСОБА_9 , про стягнення заборгованості за кредитним договором і договорами поруки здійснено заміну стягувача ТОВ «Український промисловий банк» на ТОВ «ІК «ІФГ Капітал».

Згідно з обліковою карткою на зведене виконавче провадження № 48297861 про стягнення коштів з боржника ОСОБА_4 та постанови про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження від 30 червня 2015 року виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2-2000/11 від 18 вересня 2012 року включено до провадження № 48297861.

Відповідно до акту опису та арешту майна від 23 грудня 2015 року державним виконавцем було описано та накладено арешт на майно, а саме - житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 146,5 кв.м, що належить ОСОБА_4

22 травня 2018 року ОСОБА_4 звернувся до начальника Бердянського відділу ДВС з повідомленням, що у вищевказаному будинку знаходиться майно, що належить третій особі - ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу, доданих до даної заяви, тобто належне ОСОБА_4 майно в житловому будинку по АДРЕСА_1 , відсутнє.

У відповідності з витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна на запит органу державної влади № 45850704 відносно боржника ОСОБА_4 внесено записи про арешт нерухомого майна від 15 липня 2009 року № 8885499 на автомобіль легковий «Мітсубіши Кольт», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з терміном дії до 15 липня 2014 року; від 21 липня 2011 року № 11414442 при виконанні виконавчого листа № 2-8154/11 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 суми 168 697,62 грн. з терміном дії до 21 липня 2016 року; 17 липня 2012 року № 12065331 на вищевказаний автомобіль на підставі договору застави автотранспорту від 20 липня 2005 року, ПАТ КБ «ПриватБанк»; 02 лютого 2012 року № 12121749 про арешт рухомого майна на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 01 лютого 2012 року при виконанні виконавчого листа № 2-815 з терміном дії до 02 лютого 2017 року; від 17 жовтня 2012 року № 13125241 на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 17 жовтня 2012 року при виконанні виконавчого листа № 2-2000/11 від 18 вересня 2012 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Український промисловий банк» суми боргу 1 222 368,26 грн. з терміном дії до 17 жовтня 2017 року.

Крім зазначеного, державним виконавцем суду було надано копію акту опису та арешту майна від 16 вересня 2016 року, згідно з яким при примусовому виконанні ЗВП № 48297861 біля подвір`я будинку АДРЕСА_1 було накладено арешт на майно на загальну суму 2 335,10 грн. Вказане майно прийняла на відповідальне зберігання ОСОБА_5 .

Однак, описане та арештоване 16 вересня 2016 року майно не входить до складу майна, вказаного в договорі купівлі-продажу від 17 березня 2011 року, який позивач просить визнати недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 79 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Звертаючись до суду з позовом, позивач надав суду копію договору купівлі-продажу рухомого майна від 17 березня 2011 року, оригінал якого було оглянуто під час судового розгляду, однак у суду відсутні відомості, що на вказане майно державним виконавцем під час виконання зведеного виконавчого провадження про стягнення боргу з ОСОБА_4 , в тому числі і за виконавчим листом № 2-2000/11, виданим 18 вересня 2012 року, стягувачем по якому є ТОВ «ІК «ІФГ Капітал», було накладено арешт, і що вказаний арешт (у разі його накладення) не скасовано або не погашено у відповідності з вимогами Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, позивачем не доведено факту того, що вказане в договорі майно є об`єктом стягнення за виконавчим провадженням.

Крім зазначеного, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Сторонами договору від 17 березня 2011 року є ТБ «Регіональний арбітраж» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), які не є сторонами зведеного виконавчого провадження, боржником по якому є ОСОБА_4 . У разі визнання вищевказаного договору недійсним, майно, зазначене в ньому, має бути передано ТБ «Регіональний арбітраж», а не ОСОБА_4 , незважаючи на той факт, що вказане майно знаходиться в належному останньому будинку.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що ТОВ «ІК «ІФГ Капітал» під час судового розгляду не було доведено факту порушення його цивільного права укладенням договору купівлі-продажу від 17 березня 2011 року, не визначено, в чому полягає це порушення, яким чином таке порушене право (у разі наявності порушення) буде відновлене шляхом визнання договору купівлі-продажу недійсним.

За наведених вище обставин суд приходить до висновку, що вимоги позивача є не обґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 18, 141, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія «ІФГ Капітал» до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_4 , Бердянський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Бердянський міськрайонний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 26 липня 2021 року.

Суддя О. М. Вірченко