Справа № 564/884/19
Костопільський районний суд Рівненської області у складі:
головуючий суддя Левчук В.В.
секретар судового засідання Зберун К.Ф.
позивача - не з`явився
представника позивача - Цуняка В.Й.
відповідача - не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Костопільського районного суду Рівненської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу №564/884/19 за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про поділ майна подружжя в натурі
ОСОБА_1 звернулася до Костопільського районного суду Рівненської області з цивільним позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя в натурі.
В обґрунтування позовних вказує, що з 26 травня 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 19 листопада 2018 року у справі №564/2202/18. Від подружнього життя сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час спільного проживання за спільні кошти сторони набули у власність майно, а саме на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2012 житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 та на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2012 земельну ділянку за вказаною адресою площею 0,0972 газ цільовим призначенням - для будівництва житлового будинку та господарських споруд. В добровільному порядку сторони не змогли вирішити питання про поділ спільного майна, а тому позивач змушена звернутись до суду з позовом про його поділ. Просила поділити в натурі по 1/2 частки кожному будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 .
У подальшому, у зв`язку із ухиленням відповідача від проведення експертизи та неявкою останнього за викликом до суду, представником позивача - адвокатом Цуняком В.Й., подано клопотання про визнання дій відповідача по ухиленню від експертизи - зловживанням процесуальними правами та визнання факту неподільності майна, у якому останній просить визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 2/3 ідеальних часток і за ОСОБА_2 право власності на 1/3 ідеальних часток житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , залишивши вказане майно у спільній частковій власності сторін.
У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та пояснив, що набуте за час шлюбу сторонами майно є їх спільною сумісною власністю і частки сторін у такому майні є рівними, проте внаслідок ухилення відповідача від проведення експертизи та неявки останнього в судові засідання, проведення експертизи щодо визначення можливих варіантів поділу майна було неможливим, а з урахуванням перебування на утриманні позивача двох спільних дітей та значної заборгованості позивача зі сплати аліментів на їх утримання, є всі підстави для збільшення частки майна позивача у спільному майні, визнання майна неподільним та визнання за позивачем права власності на 2/3 частки із залишенням майна у спільній частковій власності сторін. У зв`язку з неявкою відповідача не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення у справі.
Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив та не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином.
Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч.4 ст.223 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи викладене, дійшов висновку про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній даних, доказів та постановити заочне рішення.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов наступних висновків.
26 травня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Костопільського районного управління юстиції в Рівненській області зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (прізвище після укладення шлюбу ОСОБА_6 ), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис про шлюб №121.
ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 26.10.2007 відділом реєстрації актів цивільного стану Костопільського районного управління юстиції в Рівненській області, актовий запис про народження №325.
ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_4 , батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим 30.10.2012 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Костопільського районного управління юстиції в Рівненській області, актовий запис про народження №423.
13 жовтня 2012 року ОСОБА_2 придбав житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку. Житловий будинок вцілому дерев`яний, має житлову площу 113,9 кв.м., загальною площею 257,8 кв.м., до будинку відносяться такі надвірні будівлі: В - гараж з піноблоків, Б - баня з піноблоків, №1 - огорожа з каменю, №2 - ворота металеві, к - колонка з пластикової труби. Оціночна вартість будинковолодіння, згідно договору, становить 429900 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Семенюк С.І. та зареєстровано в реєстрі за №2279.
При цьому, ОСОБА_1 надала свою згоду на придбання її чоловіком ОСОБА_2 житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 за кошти, які є їх спільною сумісною власністю та про те, що вказане майно буде об`єктом права спільної сумісної власності, як набуте в період перебування у шлюбі.
Вказана обставина підтверджується заявою ОСОБА_1 від 30.10.2012, яка посвідчена приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Семенюк С.І. та зареєстровано в реєстрі за №2278.
Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 19 листопада 2018 року у справі №564/2202/18 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Визначено місце проживання неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з матір`ю ОСОБА_1 . Вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі 2500 грн. на кожну дитину щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.08.2018 та до досягнення дітьми повноліття. Рішення суду набрало законної сили 20.12.2018.

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, наданого Костопільським районним відділом державної виконавчої служби 06.11.2020 за №22545, станом на 01.11.2020 за ОСОБА_2 рахується заборгованість зі сплати аліментів, які останній зобов`язаний сплачувати згідно виконавчого листа №564/2202/18, у розмірі 81613 грн. згідно вказаного розрахунку, ОСОБА_2 за період з серпня 2018 по жовтень 2020 сплачував аліменти у березні 2019 року в сумі 10000 грн., у червні 2019 року в сумі 10000 грн., у серпні 2019 року в сумі 5000 грн., у вересні 2019 року в сумі 5000 грн., у листопаді 2019 року в сумі 5000 грн. та у березні 2015 року в сумі 15000 грн.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам суд враховує наступне.

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так судом встановлено, що придбані ОСОБА_2 13 жовтня 2012 року житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0972 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:005:0194, для будівництва житлового будинку та господарських споруд за вказаною вище адресою є об`єктами прав спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки набуті у власність за час перебування сторін у шлюбу за спільні кошти.

Доказів протилежного суду не надано.

Відповідно до ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1, 2 ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до ч.3 ст.70 Сімейного кодексу України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Судом встановлено, що рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 19 листопада 2018 року у справі №564/2202/18 визначено місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з матір`ю ОСОБА_1 , а з відповідача вирішено стягувати аліменти на їх утримання у розмірі 2500 грн. на кожну дитину щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.08.2018 та до досягнення дітьми повноліття.

Разом з тим, відповідачем аліменти у визначеному судом розмірі сплачуються рідко, зокрема починаючи з серпня 2018 року відповідач лише шість разів вносив кошти на сплату аліментів і на даний час існує заборгованість по аліментам у розмірі понад 81613 грн., яка відповідачем не погашена і позивач одноособово несе усі витрати по утриманню двох спільних з відповідачем дітей, а відповідач взагалі не надає коштів для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відтак, суд дійшов переконливого висновку, що існують усі підстави для відступу від рівності часток у спільному майні подружжя та збільшення частки позивача у такому майні до розміру 2/3 /дві третіх/, а відтак вимога позивача про визнання за нею права власності на 2/3, а за відповідачем на 1/3 ідеальних часток за кожним на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку з кадастровим номером :02:005:0194 площею 0,0972 га підлягає до задоволення.

Разом з тим суд враховує наступне.

Звертаючись до суду з позовом та збільшуючи розмір позовних вимог, позивач також просила суд призначити у справі судову будівельно-технічну експертизу з метою визначення можливих варіантів поділу в натурі житлового будинку з надвірними будівлями у АДРЕСА_1 та земельної ділянки, кадастровий номер :02:005:0194, площею 0,0972 га, на якій розташований вказаний житловий будинок, із визначенням суми грошової компенсації.

Ухвалою суду від 18.06.2019 року таку експертизу призначено. Виконання експертизи доручено експертам ППФ «Експерт-Рівне».

Крім того, ухвалою суду зобов`язано ОСОБА_2 надати експертам ППФ «Експерт-Рівне» для проведення експертизи технічну документацію на будинковолодіння та земельну ділянку та зобов`язано ОСОБА_2 забезпечити експертам ППФ «Експерт-Рівне» доступ до будинковолодіння та земельної ділянки для проведення експертизи.

17.07.2019 експертом Зібер О.В. направлено до суду повідомлення за №126 та 04.11.2019 року за №187 про надання додаткових матеріалів, а саме: технічний паспорт на житловий будинок, що у АДРЕСА_1 , та технічну документацію на земельну ділянку АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:005:0194.

Вказані повідомлення-вимоги експерта відповідачем ОСОБА_2 не виконанні, не зважаючи на те, що останні належним чином були до нього доведені та йому відомі.

У зв`язку із збільшенням позивачем ОСОБА_1 20.11.2020 року позовних вимог, ухвалою суду від 09.03.2021 повторно призначено судову будівельно-технічну експертизу. Ухвалою також зобов`язано ОСОБА_2 у строк до 25.03.2021 надати суду для проведення експертизи технічну документацію на будинковолодіння та земельну ділянку, а саме: технічний паспорт на житловий будинок по АДРЕСА_1 ; технічну документацію на земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 забезпечити експертам ППФ «Експерт-Рівне» доступ до будинковолодіння та земельної ділянки для проведення експертизи, не чинити перешкод у допуску експерта ППФ «Експерт-Рівне» доступ до будинковолодіння та земельної ділянки. У разі вчинення ОСОБА_2 будь-яких дій по не допуску експерта до об`єкту експертизи, дозволено примусове проникнення експерта ППФ «Експерт-Рівне» до житлового будинку, господарських приміщень та земельної ділянки за адресою: по АДРЕСА_1 . Попереджено ОСОБА_2 , що за неподання вказаних в ухвалі документів, зловживання процесуальними правами, вчинення дій, або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству можлива відповідальність згідно ст.148 Цивільного процесуального кодексу України у вигляді штрафу, а також попереджено про кримінальну відповідальність згідно ст.382 Кримінального кодексу України за умисне невиконання судового рішення, що набрало законної сили, або перешкоджання виконанню.

Проте, у зв`язку з ігноруванням відповідачем ОСОБА_2 вказаних вимог ухвали суду, а саме ненаданням експерту технічної документації на спірне будинковолодіння та земельну ділянку, судовим експертом на адресу суду 13.10.2020 скеровано повідомлення за №128 про неможливість проведення судової будівельно-технічної експертизи по даній цивільній справі.

У зв`язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_2 вимог вказаних ухвал суду, та ухвали суду від 25.11.2020 про обов`язкову участь відповідача в судовому засіданні, ухвалою суду від 24.05.2021 до відповідача ОСОБА_2 застосовано захід процесуального примусу у вигляді штрафу в сумі 6810 грн.

Відтак, саме у зв`язку з ненаданням відповідачем ОСОБА_2 експерту технічної документації на спірне будинковолодіння та земельну ділянку, визначити варіанти поділу спірного будинковолодіння та земельної ділянки виявилось можливим.

Відповідно до ч.1, 2 ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до п.2, 11 ч.3 ст.2 Цивільного процесуального кодексу України - повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом і неприпустимість зловживання процесуальними правами є основними засадами (принципами) цивільного судочинства. Учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу (пункт 1 частини другої статті 43 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.44 Цивільного процесуального кодексу України - учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

За змістом частини другої цієї статті перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним.

В силу п.6 ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків. Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки.

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

Згідно ст.13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Тобто, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відторгає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Відповідно до частини третьої статті 16 Цивільного кодексу України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Аналіз частини другої статті 13 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у Цивільному кодексу України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною».

Вказане узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у Постанові від 16 січня 2019 року у справі №521/17654/15-ц, провадження №61-2858св18.

Згідно правових висновків Об`єднаної Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження №61-22315сво18) та Великої Палати Верховного Суду в Постанові від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 - добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Також суд враховує, що згідно вимог ст.109 Цивільного процесуального кодексу України - у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Згідно ч.4 ст.81 ЦПК України - у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

При цьому, пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.4, 5 ст.71 Сімейного кодексу України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 Цивільного кодексу України, за умови звернення подружжя (одного з подружжя) до суду з таким позовом (ст.11 Цивільного кодексу України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі, коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 18.05.2016 по справі №6-3037цс15, від 30.03.2016 по справі №6-281цс15, від 11.03.2015 по справі №6-21цс15.

Отже, законодавець чітко визначив порядок поділу спільного майна подружжя, який пов`язаний з певними діями сторін, і як наслідок, у разі невчинення сторонами таких дій, можливий варіант щодо визнання судом ідеальних часток подружжя в цьому майні та залишення його у їх спільній частковій власності. При цьому, обов`язковою умовою прийняття вказаного рішення є неподільність речі.

Відповідно до ст.183 Цивільного кодексу України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

При цьому слід врахувати правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, який міститься в п.47 його Постанови від 13 березня 2019 року по справі №920/149/18 провадження №12-297гс18 та параграф 47 рішення Європейського Суду з прав людини від 21 жовтня 2010 року «Діва 97 проти України» заява №19164/04, з яких слідує, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності і сторони повинні очікувати їх застосування. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів.

Аналогічна правова позиція зазначена в Рішенні ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» від 09.01.2013, заява №21722/11.

Відтак, враховуючи вказані вимоги закону та правові висновки Верховного Суду з цього приводу, та враховуючи дії відповідача ОСОБА_2 по ненаданню експерту технічної документацій на спірне будинковолодіння та земельну ділянку, що унеможливило визначення варіантів поділу, суд дійшов переконливого висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача про визнати дій відповідача зловживанням процесуальними правами та визнання факту неподільності спірного майна.

Враховуючи викладене, позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду, з урахуванням збільшення позовних вимог, сплачено судового збору у розмірі 3323,44 грн, що підтверджується квитанціями від 02.04.2019 на суму 2492,58 грн. та від 20.11.2020 на суму 830,86 грн.

Відтак, враховуючи задоволення позову, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3323,44 грн.

Щодо стягнення понесених судових витрат на правову допомогу та витрат на проведення експертизи, то суд враховує наступне.

Відповідно до п.1, 2 ч.3 ст.133 Цивільного процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати : на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до ч.2 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано: договір №11 про надання правничої допомоги у формі представництва від 02.04.2019; додаткову угоду №1 до Договору про надання правничої допомоги у формі представництва №11 від 02.04.2019; квитанції про оплату витрат на правову допомогу від 06.08.20219 на суму 5500 грн., від 09.09.2019 на суму 5300 грн., від 30.09.2019 на суму 5100 грн.; розрахунок наданої правничої допомоги ОСОБА_1 від 16.07.2021.

При цьому суд враховує, що зі сторони відповідача не надходило будь-яких заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу, а відтак у суду відсутні підстави надавати оцінку кількості часу витраченому адвокатом на виконання робіт.

Вказане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, які викладені у Постанові Великої Палати від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц та у Постанові від 24.11.2020 у справі №911/4242/15.

Відтак, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 15900 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження витрат на проведення експертизи позивачем надано договір №190709/1 від 09.07.2019, рахунок-фактуру №ЕР-0000027 від 09.07.2019 на суму 6000 грн. та квитанцію про оплату вартості експертизи від 10.07.2019 на суму 6000 грн.

Враховуючи викладене, суд дійшов переконливого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 6000 грн. витрат на проведення експертизи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.19, 141, 211, 258, 259, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про поділ майна подружжя в натурі - задоволити.

Визнати дії відповідача ОСОБА_2 по ухиленню від експертизи зловживанням процесуальними правами.

Визнати факт неподільності житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою АДРЕСА_1 та земельної ділянки, кадастровий номер 020050194, площею 0,0972 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на 2/3 ідеальних часток житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності на 1/3 ідеальних часток житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на 2/3 ідеальних часток земельної ділянки з кадастровим номером 020050194, площею 0,0972 га за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності на 1/3 ідеальних часток земельної ділянки з кадастровим номером 020050194, площею 0,0972 га за адресою АДРЕСА_1 .

Залишити житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку з кадастровим номером: 020050194, площею 0,0972 га за адресою: АДРЕСА_1 у спільній частковій власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ), припинивши право спільної сумісної власності на вказані об`єкти нерухомого майна.

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) 3323 /три тисячі триста двадцять три/ гривні 44 копійки витрат на судовий збір за подання позовної заяви.

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) 6000,00 /шість тисяч/ гривень витрат на проведення експертизи.

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) 15900,00 /п`ятнадцять тисяч дев`ятсот/ гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Костопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного заочного судового рішення - 26.07.2021.

СуддяВ. В. Левчук