Справа № 345/3405/20
Провадження № 22-ц/4808/273/21
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міського суду, ухвалене головуючим суддею Онушканичем В.В. 30 листопада 2020 року,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_2 позов про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що відповідач в добровільному порядку ухиляється від виконання свого батьківського обов`язку надавати матеріальну допомогу на утримання їх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Посилаючись на те, що діти перебувають на повному її утриманні та потребують фінансового забезпечення, а також на те, що відповідач працює за кордоном у Республіці Чехія та має можливість утримувати дітей, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі в розмірі по 4 000 грн щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 30 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Постановлено стягувати з ОСОБА_2 аліменти на користь дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі по 2 200 грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно на кожну дитину, шляхом їх виплати в інтересах дітей на ім`я стягувача ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи. Апелянт вказує на те, що судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів взято до уваги лише відомості з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про перетин ним кордону України. Однак, на думку відповідача, така інформація не містить відомостей про його доходи. Крім того, апелянт ОСОБА_2 зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що він працює в Республіці Чехія. Також відповідач зауважує, що позивачем не подано доказів того, що він спроможний сплачувати аліменти саме в такому розмірі, який визначено судом першої інстанції. Посилаючись на вищенаведене, а також на те, що він погоджується сплачувати аліменти у розмірі по 1 300 грн щомісячно на кожну дитину, просив оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягувати з нього на утримання дітей аліменти у зменшеному розмірі, а саме по 1 300 грн на кожну дитину щомісячно.

В надісланому на адресу суду відзиві, позивач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечила. Додатково вказала, що відповідач регулярно виїжджає за кордон на заробітки, про що свідчить взята до уваги судом першої інстанції інформація про перетин ним кордону, а тому він має змогу утримувати дітей у визначеному судом розмірі. Також зазначила, що у власності відповідача перебуває 1/2 частина квартири та гараж. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції з врахуванням вимог ст. ст. 180-182 та 184 СК України прийшов до висновку, що відповідач ОСОБА_2 спроможний сплачувати аліменти на утримання дітей у розмірі по 2 200 грн щомісячно до досягнення ними повноліття. З цими висновками місцевого суду апеляційний суд погоджується з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що сторони у справі є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження, а тому згідно ст. 180 СК України вони зобов`язані утримувати їх до досягнення повноліття (а.с. 4-5).

Також встановлено, що діти сторін проживають разом з матір`ю ОСОБА_1 , про що свідчить довідка про склад сім`ї №15873 від 23 вересня 2020 року (а.с.6). Даний факт відповідач ОСОБА_2 не заперечував.

Судом першої інстанції також з`ясовано, що відповідач ОСОБА_2 , починаючи з липня 2017 року по лютий 2020 року періодично виїжджав за кордон на тривалі проміжки часу, що підтверджується відомостями з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а.с. 16).

Згідно із частинами 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 СК України).

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Апеляційний суд зауважує, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»).

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік»прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років складає: з 1 січня 2020 року 2 218 гривень, з 1 липня 2 318 гривень, з 1 грудня 2 395 гривень.

Вказані величини свідчать лише про мінімальний рівень матеріального забезпечення.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що закріплений на законодавчому рівні розмір прожиткового мінімуму не виконує обмежувальну функцію при визначенні розміру аліментів.

Таким чином, з врахуванням того, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, та враховуючи розмір прожиткового мінімуму на дітей віком від 6 до 18 років, матеріальне становище сторін, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно визначив розмір аліментів в сумі по 2 200 грн щомісячно на кожну дитину. Цей розмір аліментів, який з урахуванням постійного зростання цін на продукти харчування, ліки та речі першої необхідності, є наближеним до прожиткового мінімуму на дитину і, на думку колегії суддів, забезпечуватиме лише мінімальні потреби доньки ОСОБА_5 та сина ОСОБА_6 сторін.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення в даній справі було в повній мірі враховано обставини, зазначені в ст.182 СК України, зокрема: факт проживання дітей разом з матір`ю, матеріальне становище платника аліментів відповідача ОСОБА_2 , який є працездатною особою молодого віку, відсутність у нього на утриманні інших осіб, регулярний виїзд за межі України. Тому колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду про часткове задоволення позову.

При цьому колегія суддів вважає, що виходячи з закріплених частиною 9 статті 7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, такий розмір аліментів сприятиме гармонійному фізичному та духовному розвитку дитини, а платник аліментів, враховуючи встановлені судом обставини, має можливість нести відповідні витрати. Аліменти у вказаному розмірі є помірною сумою, не завищеною в сьогоднішніх умовах з урахуванням віку та потреб дитини.

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що він не може сплачувати щомісячно визначений судом розмір аліментів, оскільки ніяких документальних і об`єктивних доказів неспроможності сплачувати матеріальну допомогу на утримання дітей відповідач суду не надав.

Не заслуговують уваги й твердження ОСОБА_2 про те, що відомості з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про перетин ним кордону України не містять інформації про його доходи, а тому вони не могли бути поставлені в основу рішення. Адже, по-перше, апелянтом не надано суду ніяких документальних доказів свого дійсного майнового стану. А по-друге, на думку колегії суддів, регулярний виїзд за кордон на тривалі проміжки часу, дає підстави для висновку про платоспроможність відповідача.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що відповідач у разі зміни матеріального чи сімейного стану, або ж погіршення здоров`я має право звернутися до суду із позовною заявою про зменшення розміру визначених судом аліментів, що передбачено ст. 192 СК України та п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 № «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року.

Доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам відповідача у суді першої інстанції, яким місцевий суд надав належну оцінку. Висновки суду є достатньо аргументованими, а тому апеляційний суд вважає, що повторно відповідати на ті самі аргументи заявника необхідності немає.

При цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга є безпідставною, а тому не підлягає задоволенню.

Таким чином, судове рішення в даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.

З огляду на вищенаведене апеляційна скарга відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 30 листопада 2020 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і у випадках, передбачених п.2 частини 3 статті 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 25 березня 2021 року.