Провадження № 22-ц/811/3506/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ,

представника Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради Мотова Є.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», ЛКП «Збоїща 408» про визнання незаконним та скасування рішення, захист права власності.

В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що вони є власниками квартир АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та АДРЕСА_2 , які були приватизовані на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». До будинку АДРЕСА_3 належить закрите подвір`я земельна ділянка площею 1093,70 кв.м., яка залишена в користуванні за будинкоуправлінням по АДРЕСА_3 . Крім того власники квартир завжди використовували і надалі використовують для власних потреб допоміжні приміщення, які розміщені на подвір`ї та підвал під житловим будинком, в якому знаходиться загально-будинковий лічильник холодного водопостачання, а також труби та інші інженерні комунікації. Стверджують, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 1404 від 21 грудня 2018 року вирішено зареєструвати за територіальною громадою міста Львова в особі Львівської міської ради право комунальної власності на вищезазначені нежитлові приміщення. На підставі даного рішення 11 січня 2019 року державним реєстратором Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Канюгою А.Я. зареєстровано за Львівською міською радою на праві комунальної власності нежитлові приміщення підвалу та першого поверху № I, II, 1-1,1-1а, 1-2, 1-3, 1-4, 1-4а, 1-4б, 1-4в, 1-5, 1-6, 1-6а загальною площею 357,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності: 30067225). В подальшому ухвалою Львівської міської ради № 4739 від 11 березня 2019 року вирішено приватизувати способом продажу на аукціоні вищезазначених нежитлових приміщень. Зазначають, що дії Львівської міської ради та її виконавчого комітету незаконні та спрямовані на захоплення допоміжних приміщень та земельної ділянки, які належать до будинку АДРЕСА_3 . Вважають, що власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень у будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. Допоміжні приміщення передаються у власність квартиронаймачів безоплатно та і окремо приватизації не підлягають, незважаючи на те, що законодавство закріплює поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості. На думку позивачів орган місцевого самоврядування неправомірно без згоди співвласників багатоквартирного будинку, власників приватизованих квартир розпоряджатися допоміжними приміщеннями. З наведених підстав просять: визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 1404 від 21 грудня 2018 року «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова» в частині реєстрації за територіальною громадою м. Львова на праві комунальної власності нежитлових приміщень підвалу та першого поверху № I, II, 1-1,1-1а, 1-2, 1-3, 1-4, 1-4а, 1-4б, 1-4в, 1-5, 1-6, 1-6а загальною площею 357,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101; визнати незаконним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 45282093 від 30.01.2019 року, вчиненого державним реєстратором Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Канюгою А.Я. та скасувати номер про право власності: 30067225; визнати незаконною та скасувати ухвалу Львівської міської ради № 4739 від 11 березня 2019 року «Про приватизацію способом продажу на аукціоні нежитлових приміщень на АДРЕСА_3 » .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції правильно визначився, що до спірних правовідносин слід застосувати Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», однак неправильно застосував положення цього Закону до спірних правовідносин, що призвело до ухвалення незаконного, на думку апелянта, рішення суду. Зазначає, що допоміжні приміщення передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Право власності на квартиру породжує і право спільної власності на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, технічне обладнання тощо, які призначені для обслуговування житлового комплексу і забезпечують його використання. В процесі приватизації державного житлового фонду одночасно відчужуються на користь громадян не тільки квартири, але й допоміжні приміщення. Тому момент виникнення права власності на квартиру є моментом виникнення права власності на допоміжні приміщення. Прибудинкова територія має функціональне призначення обслуговування дво- або багатоквартирного будинку, що свідчить про те, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку. Апелянт зазначає, що зареєстровані за Львівською міською радою приміщення не відповідають поверховому плану на будівлю літ. А-3 від 1978 року, який міститься в інвентаризаційній справі, відтак договори оренди, на які посилаються відповідачі, обгрунтовуючи, що об`єкти нерухомості довгий час перебували в оренді інших осіб, стосуються зовсім інших приміщень. Звертає увагу, що в разі реєстрації за територіальною громадою міста Львова підвальних приміщень мешканці будинку будуть позбавлені можливості користуватися своїм майном, використовувати підвали для задоволення своїх потреб. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради Мотова Є.Г. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами належність спірних приміщень до допоміжних, а відтак прийнятими рішеннями Львівської міської ради, її виконавчого комітету та державною реєстрацією права власності на спірні приміщення не порушуються права позивачів, а тому такі не підлягають судовому захисту.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї та ін передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини; вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

У рішенні від 02 березня 2004 року у справі № 4-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що право власності на квартиру породжує й право спільної власності на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, технічне обладнання тощо, які призначені для обслуговування житлового комплексу і забезпечують його використання. В процесі приватизації державного житлового фонду одночасно відчуджуються на користь громадян не тільки квартири, але й допоміжні приміщення. Тому момент виникнення права власності на квартиру є й моментом виникнення права спільної власності на допоміжні приміщення. Орган місцевого самоврядування не має права без згоди співвласників багатоквартирного будинку власників приватизованих квартир - продавати, здавати в оренду або вирішувати питання перебудови, надбудови, добудови до нього споруд, забудови сходових клітин та в`їзно-виїзних брам, облаштування на фасадах будинків спеціального технічного обладнання промислового призначення тощо, за винятком проведення ремонтних робіт згідно із законодавством.

Допоміжні приміщення відповідно до п.2 ст. Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку одночасно з приватизацією громадянами квартир.

Як вбачається з рішення Львівської міської ради №1404 від 21.12.2018 року, виконавчий комітет вирішив зареєструвати територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради право комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова, є ізольованими, не належать до житлового фонду, не перебувають у загальному користуванні мешканців будинку та не є допоміжними згідно з переліком, по АДРЕСА_3 , що зазначені в технічному паспорті від 24.09.2018 року №1336: підвал І, ІІ, перший поверх 1-1, 1-1а, 1-2, 1-3, 1-4, 1-4а, 1-4б, 1-4в,, 1-5, 1-6,1-6а. Пунктом 2 рішення зобов`язано Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради вжити заходів для реєстрації у встановленому порядку права комунальної власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №181920937 від 22.09.2019 року вбачається, що власником нежитлового приміщення (підвал, перший поверх) І, ІІ, 1-1, 1-1а, 1-2, 1-3, 1-4, 1-4а, 1-4б, 1-4в,, 1-5, 1-6,1-6а, загальна площа 357,4 кв.м у житловому будинку АДРЕСА_3 , форма власності комунальна, право власності зареєстроване 11.01.2019 року державним реєстратором Канюгою А.Я.

Аналізуючи оспорювані рішення Львівської міської ради, колегія суддів приходить до висновку про те, що приймаючи оспорювані рішення, орган місцевого самоврядування виходив з того, що спірні приміщення (підвал, перший поверх) І, ІІ, 1-1, 1-1а, 1-2, 1-3, 1-4, 1-4а, 1-4б, 1-4в,, 1-5, 1-6,1-6а, загальна площа 357,4 кв.м у житловому будинку АДРЕСА_3 належать до комунальної власності територіальної громади, є ізольованими, не належать до житлового фонду, не перебувають у загальному користуванні мешканців будинку та не є допоміжними.

Приймаючи оспорювані рішення, Львівська міська рада, діючи від імені власника, яким є територіальна громада, якій належить право власності на спірні приміщення, з врахуванням положень ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном, належним йому на праві власності, Львівська міська рада діяла у відповідності до вимог закону.

Позивачі, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надали суду переконливих та достатніх доказів на обґрунтування набуття позивачами прав на спірні приміщення.

Обгрунтовуючи позовні вимоги та вважаючи оспорювані рішення органу місцевого самоврядування незаконними, позивачі зазначають, що спірні приміщення (підвал, перший поверх) І, ІІ, 1-1, 1-1а, 1-2, 1-3, 1-4, 1-4а, 1-4б, 1-4в,, 1-5, 1-6,1-6а, загальна площа 357,4 кв.м у житловому будинку АДРЕСА_3 , є допоміжними, призначені для задоволення потреб усіх співвласників.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що будинок АДРЕСА_3 належить до комунальної власності територіальної громади в особі Львівської міської ради.

Співвласниками квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та 3 є позивачі у справі та члени їх сімей.

Згідно ухвали № 243 від 27.05.1999 року до комунальної власності територіальної громади м. Львова належать об`єкти нерухомого майна, побудовані до І939 року, які є на території м. Львова та в різний час передавались міськвиконкомом та райвиконкомами в користування підприємствам, установам чи організаціям.

Відповідно до матеріалів інвентарної справи, будинок по АДРЕСА_3 побудований у 1900 році та належав до відання міськвиконкому.

Відповідно до технічного паспорту ТОВ «БТІМ» від 24.09.2018 р. приміщення загальною площею 357.4 м2 у будинку АДРЕСА_3 є нежитловими.

Нежитлові приміщення (підвал та перший поверх) під ін. І, II, 1-1, 1-1а, 1-2, 1-3, 1-4, 4а, 1-46, 1-4в, 1-5, 1-6, 1-6а загальною площею 357,4 м2 зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на праві комунальної власності за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради, підстава виникнення права власності - рішення виконкому Львівської міської ради від 21.12.2018 року № 1404 та лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області від 1.01.2019 року № 03-13-00200.

Судом першої інстанції встановлено, що спірні нежитлові приміщення загальною площею 357.4 м2 надавалися в оренду на підставі договорів оренди, які мешканцями будинку, власниками квартир не оспорювалися, .

Зокрема, як вбачається з інвентаризаційної справи, спірні приміщення неодноразово були об`єктом цивільно- правових відносин за договорами оренди № 5208 від 31.08.1994 року між Управлінням комунального майна м. Львова та Львівською державною фірмою «Львівдеревресурси», від 24.10.2001 року між Управлінням ресурсів Львівської міської ради та ВАТ «Львівдерев», при чому останній договір неодноразово пролонговувався та був припинений 30.01.2017 року. Окрім цього, вказані приміщення передавались в суборенду для гуртової та роздрібної торгівлі МПП «Бітуммаст» на підставі наказу Управління комунального майна ЛМР від 14.07.2004 року № 150-с.

Дослідивши надані суду правовстановлюючі документи на підтвердження права власності позивачів на квартири у житловому будинку АДРЕСА_3 , суд встановив, що у свідоцтвах про право власності на квартири та технічних паспортах на приватизовану квартиру, який є складовою частиною свідоцтва, із зазначенням у них плану квартири та технічної характеристики квартири, відсутні записи про те, що до приватизованих квартир належить підвал чи інше допоміжне приміщення.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження оскарження свідоцтв про право власності на приватизовані квартири в частині відсутності запису про належність до квартири підвалу чи іншого допоміжного приміщення.

У інвентаризаційній справі будинку АДРЕСА_3 відсутня інформація про передачу у власність мешканцям разом із квартирами АДРЕСА_4 , АДРЕСА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та 3 підвальних чи допоміжних приміщень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно зазначив, що позивачі, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження перебування спірних приміщень у їх користуванні на момент проведення приватизації квартир чи до моменту подачі позову до суду, а покликання на це представника позивачів спростовані вищезгаданими договорами оренди та суборенди спірних приміщень іншими юридичними особами.

Стаття 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» передбачає, що допоміжні приміщення багатоквартирного житлового будинку це приміщення, призначені для експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, поза квартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали і машинні відділення ліфтів, вентиляційні шахти, та інші технічні приміщення).

Стаття 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначає, що нежиле приміщення це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачі покликалися на те, що спірні приміщення є допоміжними, разом з тим на надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в спірних приміщеннях влаштоване обладнання, яке забезпечує експлуатацію житлового фонду, а відповідно і побутове обслуговування його мешканців, прокладені трубопроводи водопостачання та каналізації з запірною, розподільчою та оглядовою арматурою, розміщені будинкові пожежні та електрощитові, влаштований теплопункт, що через спірні приміщення будинку проходять інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для обслуговування житлового будинку, забезпечення санітарно гігієнічних умов і безпечної експлуатації усіх квартир, без доступу до яких експлуатація житлового фонду є неможливою, що б свідчило про те, що спірні приміщення є допоміжними.

Позивачі, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надали суду беззаперечних доказів на підтвердження того, що спірні приміщення є допоміжними, матеріали справи не містять висновків відповідних служб, висновку експерта на підтвердження доводів апелянта про те, що спірні приміщення є допоміжними.

Судом першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що спірні приміщення були об`єктами договорів оренди, протягом тривалого часу здавалися в оренду, тобто, такі можуть бути самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, що не є характерним для допоміжних приміщень.

Як ствердили в суді апеляційної інстанції представник позивачів ОСОБА_5 , представник Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради Мотов Є.Г. значна частина підвалу житлового будинку мешканцями житлового будинку, зокрема, позивачами, не використовується, оскільки використовується юридичними особами для здійснення ними своєї діяльності, і у позивачів щодо цільового призначення цих приміщень, їх статусу, чи такі є допоміжними чи окремими нежитловими приміщеннями, не виникало жодних претензій.

Поверховим планом станом на 1978 рік безспірно підтверджується, що підвал включає приміщення, позначені І,ІІ,ІІІ,ІУ,У,УІ,УІІ, загальна площа яких є значно більшою, спірними є лише приміщення, позначені в поверховому плані І і ІІ, яким окремий інший статус не надавався.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вірно виходив з того, що судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане чи оспорюване право, свободи чи інтереси, а позивачі не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірні приміщення перебували у володінні чи користуванні позивачів і що таке їх право порушене.

Позивачами не надано належних та допустимих доказів того, що спірні приміщення є допоміжними або що вони у встановленому законом порядку були передані у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир, тобто, не надано доказів наявності у позивачів прав на спірні приміщення, як на допоміжні, і оскільки неіснуюче право не може бути порушене і судовому захисту не підлягає, висновки суду про відмову в задоволенні позову саме з цих підстав є законними та обгрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22.03.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.