Справа № 127/2231/21
Провадження № 22-ц/801/1558/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шаміна Ю. А.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 рокуСправа № 127/2231/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів : Рибчинського В. П., Якименко М. М.

за участю секретаря Француза М. Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Бокуд» про визнання акту недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 20 травня 2021 року в м. Вінниці суддею цього суду Шаміною Ю. А., зі складанням його повного тексту 28 травня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Бокуд» (далі ПП «Бокуд») про визнання акту недійсним, мотивуючи його тим, що в провадженні Вінницького районного суду Вінницької області перебуває справа за його позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. 19 листопада 2020 року ОСОБА_2 подано до суду акт від 13 листопада 2020 року, скріплений печаткою ПП «Бокуд», в якому вказано, що директором підприємства засвідчено підпис ОСОБА_3 , яка в свою чергу засвідчила підписи сусідів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтвердили факт проживання ОСОБА_2 з 01 січня 2019 року по теперішній час за адресою АДРЕСА_1 . Цей акт ОСОБА_2 намагається використати в суді як доказ підтвердження факту, що на момент придбання спірного обладнання, вона не проживала разом з ОСОБА_1 , а тому дане обладнання є її особистою приватною власністю, а не спільним майном подружжя. Однак, позивач вважає, що зазначений Акт є недійсним, оскільки директор ПП «Бокуд» ОСОБА_7 своїм підписом засвідчує підпис ОСОБА_3 , якого насправді в цьому Акті немає.

На думку позивача, про недійсність вказаного Акту свідчить той факт, що на ньому міститься рукописний текст ОСОБА_3 , який розміщений перед підписами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , тобто він написаний ще до проставлення підписів вказаними особами, що вже само по собі свідчить про його недійсність.

Крім того, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в акті вказують, що ОСОБА_2 проживала за адресою з 01 січня 2019 року, проте, не зазначають до якого саме часу, а ОСОБА_3 зазначає «проживає», отже вказана сусідами інформація є суперечлива.

Також про недійсність вказаного Акту, на думку позивача, свідчить те, що він з ОСОБА_2 проживали за адресою: АДРЕСА_2 з 01 січня 2019 року до кінця червня 2019 року, що підтверджується довідкою №110 від 21 жовтня 2020 року за підписом директора ПП «Добробуд-Він» та актом від 18 жовтня 2020 року, підписаного сусідами.

Водночас, спірний акт містить підпис директора ПП «Бокуд» ОСОБА_7 , проте, перед словом «директор» стоїть скоса рисочка, яка підтверджує, що замість директора дану довідку підписала інша особа.

Пославшись на викладене та на положення ст. 215 ЦК України щодо недійсності правочинів, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним Акт від 13 листопада 2020 року, скріплений печаткою ПП «Бокуд», в якому вказано, що директором ПП «Бокуд» засвідчено підпис ОСОБА_3 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 травня 2021 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, позивач, пославшись на порушення судом першої інстанції вимог ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 19 березня 2020 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис № 123, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 19 березня 2020 року (а. с. 11).

Відповідно до довідки вих. № 110 від 21 жовтня 2020 року, виданої ОСОБА_1 директором ПП «Добробуд-Він», згідно акту №17 від 18 жовтня 2020 року (а. с. 38) та заяви ОСОБА_8 вх. № 16 від 21 жовтня 2020 року, заяви ОСОБА_9 вх. №15 від 21 жовтня 2020 року, ОСОБА_2 дійсно проживала за адресою: АДРЕСА_2 до кінця червня 2019 року, але не була зареєстрована. З липня 2019 року за вказаною адресою ОСОБА_10 дійсно не проживає згідно акту №17 від 10 жовтня 2020 року. ПП «Добробуд-Він» не несе відповідальність за надану інформацію. Довідка сформована згідно акту від сусідів (а. с. 37).

З ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 09 грудня 2020 року встановлено, що в проваджені цього суду перебуває цивільна справа № 128/2224/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності (а. с. 39).

Відповідно да Акту від 13 листопада 2020 року, поданою до суду ОСОБА_2 при розгляді вказаної справи № 128/2224/20, сусіди ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 підтвердили, що ОСОБА_2 проживала за адресою: АДРЕСА_1 з 01 січня 2019 року. ОСОБА_3 , власник квартири АДРЕСА_3 , підтвердила, що в квартирі АДРЕСА_3 без реєстрації фактично проживає ОСОБА_2 з 1 січня 2019 року по теперішній час. Також підтвердила що підпис в даному акті ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 дійсні. Акт містить запис «Підпис ОСОБА_3 засвідчую. Директор ПП «Бокуд» (підпис) ОСОБА_11 », а також печатку ПП «Бокуд» (а. с. 36).

Дослідивши вказані матеріали справи та оцінивши доводи учасників справи, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ініційований позивачем спір про визнання недійсним Акту від 13 листопада 2020 року спрямований на вирішення спору про поділ спільного майна подружжя, зокрема встановлення та/або спростування факту проживання ОСОБА_2 за певною адресою.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а відповідно до частини 2 цієї статті - кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Тобто, об`єктом правового захисту згідно діючого законодавства є цивільне право або інтерес особи.

Способи захисту цивільних прав та інтересів судом вказані в частині 2 ст. 16 ЦК України.

Стаття 11 ЦК України визначає підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема це: договори та інші правочини (пункт 1) частини 2 цієї статті), інші юридичні факти (пункт 4) цієї ж статті), акти цивільного законодавства (частина 3 цієї ж норми права).

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин - це правомірна дія, яка вчиняється для досягнення дозволеної законом мети. Отже, правочин характеризується такими ознаками: правочин є дією особи; ця дія є правомірною, тобто вчиняється відповідно до закону; правочин є вольовим актом; спрямований на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, тобто в правочині завжди присутня правова мета (набути майно у власність чи у тимчасове користування, отримати послуги чи результат роботи тощо).

Правочин є таким юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків. Останні реалізуються в межах цивільного правовідношення і являються його складовими елементами.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2021 року у справі № 564/2227/17.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За таких обставин, враховуючи, що фактично позивач оскаржує акт, який є доказом в цивільній справі щодо поділу майна подружжя та не є по своїй суті правочином, оскільки не тягне за собою набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, не встановлює юридичний факт, оскільки на його підставі у будь-кого не виникають, не змінюються і не припиняються будь-які цивільні права чи обов`язки або інтерес, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у позивача не виникло права на судовий захист у зв`язку з тим, що його цивільне право або інтерес вказаним актом не порушені, не є невизнаними та не оспорюються.

З урахуванням наведеного, оскільки спростування змісту оскаржуваного акту повинно відбуватися в порядку змагальності сторін, передбаченому Главою 5 ЦПК України, а звернення до суду з позовом по суті заявлених позовних вимог є використанням приватно-правого інструментарію визнання акту юридичної особи недійсним з метою створити преюдицію в іншому спорі, а не для захисту реальних цивільних прав та інтересів учасників цивільного обороту, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для визнання акту від 13 листопада 2020 року недійсним, оскільки вони не впливають на правильність вирішення місцевим спору по суті заявлених вимог, а фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом та помилково тлумачення позивачем норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 травня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : В. П. Рибчинський

М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 27 липня 2021 року.