Справа № 357/3711/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Ярмола О. Я. ,

при секретарі - Кривенко О. С.,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що в період шлюбу, з 05.06.1998 року по 04.12.2021 рік, сторонами спільно було придбано квартиру АДРЕСА_1 , яка згідно договору купівлі-продажу від 23.05.2000 року належить ОСОБА_2 . На даний час, шлюбні відносини припинені та виникла необхідність поділу спільного майна подружжя. Однак з`ясувалось, що після нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири 23.05.2000 року ОСОБА_2 не зареєстрував її в БТІ, а також відомості про нового власника не були в подальшому внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд визнати спільним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1 , яка згідно договору купівлі-продажу від 23.05.2000 року належить ОСОБА_2 ; поділити спільне майно та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1 / 2 частини квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача судові витати по справі.

Процесуальні дії та рішення у справі.

Ухвалою суду від 13.05.2021 року за клопотанням позивача було витребувано докази по справі.

Ухвалою суду від 13.05.2021 року було відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

В підготовчому судовому засіданні позивач та представник позивача, адвокат Дідич П.В. підтримали позов, уточнили розмір судових витрат, просили стягнути з відповідача судові витрати по справі в сумі 6820 грн. ( 5000 грн. кошти за надання правничої допомоги та 1820 грн. судового збору).

Відповідач в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечив щодо стягнення з нього судових витрат.

Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як роз`яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Встановленими та визнаними обставинами є:

- сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.06.1998 року, який було розірвано 04.12.2020 року, згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду, що стверджується матеріалами справи.

- в період шлюбу сторін, 23.05.2000 року, спільним коштом подружжя було придбано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 шляхом укладання договору купівлі-продажу від 23.05.2000 року між попереднім власником ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який посвідчений державним нотаріусом Білоцерківської районної нотаріальної контори Київської області Н.П.Руденко, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири (а.с.46) та ОСОБА_2 не зареєстрував квартиру в БТІ, а також відомості про нового власника квартири не були в подальшому внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

- в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована позивач ОСОБА_1 з 21.07.2000р. по теперішній час.

- згідно довідки № 130 від 22.01.2021р. КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» право власності на квартиру АДРЕСА_1 станом на 01.01.2013р. зареєстровано за ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.07.1993р.

- згідно відповідей Фурсівської сільської ради від 05.02.2021р. № 257/02-14 та від 25.02.2021р. № 366/02-14 за даними погосподарського обліку Фурсівської сільської ради власником/користувачем квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 . До відповіді надано викопіювання облікової картки об`єкта погосподарського обліку на 2001-2025р.р., довідки про місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2

- згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 246208444 від 26.02.2021р. будь-які відомості щодо кв. АДРЕСА_1 в державних реєстрах відсутні.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

За ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За ч.1 ст.61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Згідно зі ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

В постанові ВСУ від 24.05.2017р. (справа № 640/2035/15-ц) роз`яснено, що вирішуючи спори, що випливають з правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України та тривають до цього часу, суди, вирішуючи питання про набуття права власності на майно, відповідно до положень ст.5 цього Кодексу повинні виходити з положень законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, повинні встановити час та підстави виникнення права власності, з`ясувати чи відноситься майно до нерухомих речей та чи підлягає воно реєстрації відповідно до законодавства, яке діяло на той час.

На час придбання вказаної вище квартири в 2000р. діяли норми ЦК УРСР, Закон України «Про власність», Кодекс про шлюб та сім 'ю УРСР, які втратили чинність.

Відповідно до ст.13 ЗУ «Про власність», об`єктами приватної власті, серед іншого, є квартири.

Громадянин набував права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладених коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом (ч.2 ст.12 ЗУ «Про власність»).

За змістом ст.ст.128,153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві.

Відповідно до ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну суму.

Ст.227 ЦК УРСР передбачалась обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі- продажу нерухомого майна і його реєстрація у виконкомі місцевої ради.

Таке правове регулювання правовідносин з права власності на майно застосовується до прав, які виникли або могли виникнути до 2004р.

Відповідно до ст.22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічно врегульовані ці питання і в СК України.

В узагальненні ВССУ від 16.05.2013р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснено,

ідповідно до ч.4 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, які передбачали державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, оцінюючи подані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення та слід визнати вказану квартиру спільним майном подружжя і поділити її, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1 /2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Згідно положень ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, які складаються з суми сплаченого судового збору 1820 грн. (а.с.31) та витрат на правничу допомогу, що понесла позивач в зв`язку з розглядом даного спору та які підтверджені належними доказами, зокрема, позивач андала : ордер №386178 та квитанцію №321561 від 26.05.2021 року на суму 5000,00 грн.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 3,57, 60,63,74 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», 128,224,227 ЦК УРСР (1963 р.), ст.22 КпШС УРСР, ст.ст.12,13 ЗУ «Про власність», ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. ст.ст. 12, 13, 81, 141, 200, 258- 265, 354 ЦПК України суд, -ідповідно до ч.4 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визнати спільним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1 , яка згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 23.05.2000 року належить ОСОБА_2 .

Поділити спільне майно подружжя та визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ІПН НОМЕР_1 ) право власності на 1 /2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ІПН НОМЕР_1 ) судові витрати по справі в сумі 6820 грн. (шість тисяч вісімсот двадцять гривень).

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду виготовлено 27.07.2021 року.

СуддяО. Я. Ярмола