Справа № 132/2299/20
Провадження № 2/132/68/21
РІШЕННЯ

Іменем України

16.07.2021р. Калинівський районний суд Вінницької області у складі: головуючого судді СЄЛІНА Є.В., при секретарях судового засідання ПІДГЕРСЬКІЙ О.В., КУЛИК Т.С., за участі: позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката КАТРИЧА П.С., представників відповідача адвоката ЧЕРНЮК С.С., ОГОЛЕНКО Г.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області у порядку загального позовного провадження цивільну справу № 132/2299/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за невикористанні дні щорічної відпустки та стягнення середнього заробітку за час затримки її виплати, відшкодування моральної шкоди та судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

29.07.2020р. до Калинівського районного суду Вінницької області звернулась ОСОБА_2 із вказаним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 6577,49грн., середній заробіток за час затримки її виплати в розмірі 27334,80грн., та моральну шкоду в розмірі 5000,00грн., а також понесені нею судові витрати. В обґрунтування цих вимог зазначила, що вона згідно трудового договору від 03.10.2014р. працювала у ФОП ОСОБА_3 на посаді продавця, та в подальшому була звільнена з роботи відповідно до наказу № 9 від 17.08.2018р., на підставі п.4 чт.40 КЗпП. Оскільки на момент звільнення, їй не була виплачена грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за період з 04.10.2014р. по 17.08.2020р., вона на адресу відповідача 22.04.2020р. надіслала письмову вимогу щодо сплати їй 6577,49грн., яка була залишена останнім без задоволення. Беручи до уваги, що ОСОБА_3 в день її звільнення не були невиплачені всі належні суми, то останній відповідно до вимог ст.117 КЗпП зобов`язаний сплати їй середній заробіток за час затримки їх виплати у розмірі 27334,80грн. Даними діями, їй завдана моральна шкода, яка полягає в перенесенні нею моральних страждань, які виражаються в тому, що вона перебуває в постійному нервовому напруженні та стресі через невиплату їй компенсації згідно із законом. Крім того, у зв`язку із отриманням її чоловіком травми, та перебуванням його на лікарняному, їй постійно необхідні додаткові кошти для купівлі ліків та здійснення інших витрат по його догляду, через що, вона зокрема була вимушена позичити у своїх знайомих в борг 10000грн., що спричинено саме невиплатою їй компенсації з боку відповідача. З урахуванням принципів справедливості оцінює завдану моральну шкоду в розмірі 5000,00грн. Крім цього, оскільки нею сплачений судовий збір у розмірі 840,80грн., та вона очікує понести витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00грн., просить вирішити питання щодо відшкодування судових витрат.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.07.2020р., позов переданий на розгляд судді Сєліну Є.В., який своєю ухвалою від 25.08.2020р. відкрив за ним провадження за правилами загального позовного провадження.

До закінчення підготовчого засідання, позивач 26.02.2021р. шляхом подання письмової заяви, уточнила свої вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, згідно якої просить цей розмір стягнути з розрахунку 303,72грн. за один день затримки її виплати, за період з 29.04.2020р. по день виплати такої компенсації.

На підставі ухвали суду від 01.04.2021р., закрите підготовче провадження у даній справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Позивач ОСОБА_4 та її представник адвокат КАТРИЧ П.С. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, зазначених у поданій уточненій позовній заяві.

Представники відповідача ОСОБА_3 - адвокат ЧЕРНЮК С.С., ОГОЛЕНКО Г.В. в судовому засіданні категорично заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, оскільки грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки була виплачена позивачеві в передбаченому законом порядку та строки.

Вислухавши пояснення сторін, покази свідка, суд, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи, приходить до наступних висновків.

Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

У частині 1 статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За ч.1 ст.83 КЗпП, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Так, відповідно до ч.2 ст.21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно норм статті 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 відповідно до укладеного трудового договору від 03.10.2014р., на підставі наказу ФОП ОСОБА_3 № 3 від 03.10.2014р. була прийнята на роботу продавцем, а згідно наказу ФОП ОСОБА_3 від 17.08.2018р. № 9, її було звільнено з 17.08.2018р. за прогул без поважних причин, а саме відсутність на роботі в період часу з 24.07.2018р. по 30.07.2018р., на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 05.08.2019р. у цивільній справі № 132/3345/18, наказом ФОП ОСОБА_3 № 5/к від 29.08.2019р., ОСОБА_2 було поновлено на посаді продавця з 17.08.2018р., а на підставі постанови Вінницького апеляційного суду від 04.12.2019р. у цивільній справі № 132/3345/18, наказом ФОП ОСОБА_3 від 23.01.2020р. № 1/к, зазначений наказ № 5/к від 29.08.2019р. було скасовано.

Як свідчать матеріали цивільної справи, а саме відомість на виплату готівки № 16 за серпень 2018 року, поштовий чек від 08.08.2019р. на суму 3513,42грн., поштовий чек від 22.01.2020р. на суму 2924,50грн., лист Калинівської районної філії Вінницького обласного центру зайнятості від 21.05.2021р. № 07.01.18/296-21, ОСОБА_2 на день звільнення належало до виплати 6372,94грн., які вона відмовилась отримати по відомості на виплату готівки № 16 за серпень 2018 року. З цієї суми, ОСОБА_3 перераховано 08.08.2019р. ОСОБА_2 грошову суму 3513,42грн., з яких 51,92грн. утримано за отримання поштового переказу, а 22.01.2021р. сплачено 2924,50грн., з яких 2860,00грн. отримала безпосередньо ОСОБА_2 , 42,90грн. плата за переказ, 21,60грн. плата за повідомлення. Таким чином, ОСОБА_2 було перераховано 6373,42грн. (3513,42грн.+2860,00грн.), що на 0,48грн. більше, ніж по відомості на виплату готівки № 16 за серпень 2018 року. Враховуючи викладене, ОСОБА_3 повністю розрахувався з ОСОБА_2 .

Згідно акту інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю серії ВН 1437 № 004/ від 14.09.2018р., відповідно до трудового договору від 03.10.2014р. ОСОБА_2 була прийнята на посаду продавця з 03.10.2014р., а звільнено з роботи за прогул без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України згідно наказу № 9 від 17.08.2018р. Згідно табелю робочого часу ОСОБА_2 набула права на щорічну відпустку, яка відповідно графіка відпусток за 2018 рік мала бути в серпні 2018 року, але не скористалась нею. При звільненні ОСОБА_2 з наказом не була згодна, від підпису наказу відмовилась, при отриманні трудової книжки від розрахунку відмовилась. За результатами інспекційного відвідування порушень чинного трудового законодавства ФОП ОСОБА_3 не виявлено.

З листа за вихідним № 33/10/448-20 від 31.01.2020р., за підписом директора Департаменту реалізації політики зайнятості Державного центру зайнятості Міністерства соціальної політики України Бершадської Л. вбачається, що трудовий договір, укладений між ФОП ОСОБА_3 та працівником ОСОБА_2 було знято з реєстрації в державній службі зайнятості 23.01.2020р., виключно після надання документів, що підтверджують факт проведення повного розрахунку по заробітній платі з працівником на день його звільнення.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позивачем не доведено факт невиплати їй грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, що належали виплаті на день її звільнення.

За таких обставин, вимога в частині стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, не підлягає до задоволення.

В силу частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Відповідно до пункту 20 зазначеної постанови, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як встановлено з копії наказу ФОП ОСОБА_3 від 17.08.2018р. № 9, копії відомості на виплату готівки № 16 за серпень 2018 року, листа Калинівської районної філії Вінницького обласного центру зайнятості від 21.05.2021р. № 07.01.18/296-21, акту інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю серії ВН 1437 № 004/ від 14.09.2018р., позивач ОСОБА_2 при звільненні та отриманні нею трудової книжки, від розрахунку, а саме отримання грошових коштів в розмірі 6372,94грн. згідно Відомості на виплату готівки № 16 за серпень 2018 року, відмовилась, а відтак ФОП ОСОБА_3 був вимушений робити поштові перекази на ім`я останньої.

За таких обставин, вина ФОП ОСОБА_3 у несвоєчасній виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, відсутня, а тому підстав для задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати такої компенсації, суд не вбачає.

Статтею 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до частин 2,3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом роз`яснень, які містяться в абзаці 2 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з послідуючими змінами та роз`ясненнями зазначено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішення спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При розгляді даної справи, ОСОБА_2 не було надано належних та допустимих доказів у підтвердження протиправності дій відповідача.

За таких обставин, суд приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди.

Підсумовуючи викладене, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за невикористанні дні щорічної відпустки та стягнення середнього заробітку за час затримки її виплати, відшкодування моральної шкоди та судових витрат, необхідно залишити без задоволення.

Частиною 1статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пунктів 1, 4. частини 3 статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Згідно частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такої правової позиції щодо застосування норм права дотримується Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року по справі № 552/2145/16-ц.

На підтвердження понесених витрат, сторона відповідача надала суду розрахунок витрат на професійну правничу допомогу під час підготовки та розгляду справи в суді у вигляді Акту наданих послуг від 16.07.2021р. в загальному розмірі 8496,00грн., в якому наведені детальні описи робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відомості, які підтверджують факт оплати за надану правову допомогу у вигляді Квитанції до прибуткового касового ордера б/н від 10.11.2020р. на суму 5000,00грн. та Квитанції до прибуткового касового ордера б/н від 01.07.2021р. на суму 3496,00грн.

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивачем не заявлялося клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а відтак останнім не доведено неспівмірність витрат понесених відповідачем на правничу допомогу тим критеріям, які визначені у ч.4 ст.137 ЦПК України.

Згідно частин 1-2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі відмови в позові - на позивача.

Відтак, з урахуванням недоведеності з боку позивача неспівмірності витрат понесених відповідачем на правничу допомогу під час розгляду даної цивільної справи, а також беручи до уваги обсяг виконаної адвокатом роботи, принципів співмірності та розумності судових витрат, стягненню з позивача на користь відповідача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8496,00грн.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 141, 200, 206, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за невикористанні дні щорічної відпустки та стягнення середнього заробітку за час затримки її виплати, відшкодування моральної шкоди та судових витрат залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 8496,00грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Калинівський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя