Єдиний унікальний номер судової справи 487/9322/19
Номер провадження 22-ц/812/25/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

26 липня 2021 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю:

представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

третьої особи ОСОБА_3 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 18 серпня 2020 року, під головуванням судді Бобрової І.В. в приміщені цього ж суду о 10 год. 57 хв., у цивільній справі за позовом Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про покладення обов`язку вчинити певні дії,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2019 року Миколаївська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про покладення обов`язку вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з метою розгляду звернення ОСОБА_3 щодо законності будівництва гаражів по АДРЕСА_1 , представниками Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради та інших виконавчих органів було проведено обстеження об`єкта та місця.

Перевіркою встановлено, що з 2001 року по теперішній час земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 в оренду не надавалася ані фізичним, ані юридичним особам.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 19 січня 2018 року є власником гаражу (літ. Ж), загальною площею 18.8 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1 .

Між тим, при візуальному огляді об`єкту, площа, охоплена вказаною будівлею, становить понад 40 кв.м.

За такого, одноповерхова капітальна споруда по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом.

При цьому, на думку позивача, спірний об`єкт побудований з порушенням містобудівного законодавства, на земельній ділянці, щодо якої відсутня інформація про надання у власність чи користування та з порушенням містобудівної документації.

Посилаючись на викладені обставини, Миколаївська міська рада просила зобов`язати ОСОБА_1 провести перебудову об`єкту самочинного будівництва гараж (літ. Ж), який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:014:0030 за адресою: АДРЕСА_1 у відповідність до технічної документації і договору купівлі-продажу №241 від 19 січня 2018 року.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 31 березня 2020 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено ОСОБА_3 .

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_4 проти задоволення позовних вимог Миколаївської міської ради заперечувала. Стверджувала, що площу вищевказаного гаража (позначеного як літ. Ж) вона не збільшувала. Пояснювала, що окрім зазначеного гаража вона є власником квартири АДРЕСА_2 разом з гаражем літ Е-1, загальна площа якого складає 15.4 кв.м. Оскільки обидва гаражі прибудовані один до одного, то у гаража за літ. Ж конструктивно відсутня одна стіна, а загальна площа забудови обох гаражів складає понад 40 кв.м. Також зазначала, що питання відносно надання дозволу для виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування вказаних гаражів, відповідно до висновку управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 21 березня 2019 року №15-501, погоджено на засіданні постійно діючої комісії міської ради з питань містобудування, архітектури і будівництва, регулювання земельних відносин та екології від 10 червня 2019 року протокол №109, та наразі підготовлено проект рішення який проходить погодження згідно регламенту Миколаївської міської ради.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 серпня 2020 року у задоволені позовних вимог Миколаївської міської ради відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що рішенням Виконкому Центральної районної ради депутатів трудящих за №1106 від 22 липня 1960 року «Про будівництво автогаража гр. ОСОБА_5 , який проживає по АДРЕСА_1 » надано дозвіл на будівництво гаражу за рахунок гр. ОСОБА_6 розміром 3х4.5 м (а.с.12).

30 листопада 2001 року складено акт державної технічної комісії про введення до експлуатації раніше побудованих об`єктів - гаражу літ. Ж площею 18.8 кв.м по АДРЕСА_1 (а.с.14-15).

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21 грудня 2001 року за №1157 «Про затвердження акта державної технічної комісії про введення до експлуатації гаража гр. ОСОБА_7 по АДРЕСА_1 та оформлення права власності» на підставі звернення ОСОБА_7 затверджено акт державної технічної комісії від 30 листопада 2001 року про введення до експлуатації гаража по АДРЕСА_1 , побудованого за такими показниками: гараж (літ.Ж-1), площа будівлі 18.8 кв.м, будівельний обсяг 47 куб.м, та визнано за ОСОБА_7 право власності на зазначений гараж (а.с.13).

На підставі договору купівлі-продажу гаража від 07 лютого 2002 року ОСОБА_7 продав ОСОБА_8 гараж загальною площею 18.8 кв.м по АДРЕСА_1 (а.с.16).

Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу гаража від 19 січня 2018 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_8 гараж кам`яний літ.Ж, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 18.8 кв.м (а.с.53-54).

З метою розгляду звернення ОСОБА_3 щодо законності будівництва гаражів по АДРЕСА_1 та відповідно до Положення про порядок розгляду питань, пов`язаних із самочинним будівництвом та поверненням самовільно зайнятих земельних ділянок, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 21 квітня 2011 року за №5/15 представники Заводської адміністрації району Миколаївської міської ради та інших виконавчих органів провели обстеження об`єкта та місця.

Відповідно до акту комісійного розгляду звернення громадян від 13 лютого 2019 року в ході обстеження встановлено, що будівля по АДРЕСА_1 при в`їзді у двір, ліворуч, розміром приблизно 6х8 м розміщена на дворовій території, оштукатурена, утеплена, з боку вулиці є два ролетні отвори. Відстань від будівлі до прибудови заявника приблизно 7м. Будівля заввишки 3.5м, виходи на дворову територію відсутні. Під час перевірки (роботи комісії) власниця будівля була відсутня. Відповідно до листа Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради від 28 серпня 2018 року №02-03/2959 земельна ділянка (кадастровий номер :01:014:0030) за адресою: АДРЕСА_1 з 2001 року по теперішній час в оренду не надавалась ані фізичним, ані юридичним особам. Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради документів дозвільного характеру протягом 2017-2018 років не надавалось. При візуальному огляді об`єкту площа, охоплена будівлею, становить понад 40 кв.м та є самовільним зайняттям земельної ділянки загального користування.

У вказаному вище акті зроблено висновок, що одноповерхова капітальна споруда по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом та відповідно до п.п.2.7,2.9 Положення підлягає приведенню до первинного стану відповідно до затвердженої технічної документації (а.с.10).

Також, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 (а.с.48,49,55-59).

З висновку №М-20-64 від 25 березня 2020 року проведених ТОВ «Нік Експерт» поточних інвентаризаційно-оцінювальних робіт вбачається, що в результаті обстеження об`єктів самочинного будівництва у гр. ОСОБА_1 не встановлено. За рахунок внутрішнього і зовнішнього оздоблення гаражів літ.Ж,Е-1 та приведення їхнього фасаду в належний естетичний вигляд без порушення капітальних несучих стін основні характеристики гаражів не перевищують зазначених в правових документах. У гаража літ. Ж конструктивно відсутня одна стіна, бо його прибудовано до гаражу літ. Е-1 (а.с.46).

Відповідно до висновку судового експерта Лесків С.А., складеного 02 липня 2021 року за №125-009, відповідачем фактично була здійснена перебудова будівлі - гаражу літ Ж із збільшенням висоти будівлі та зовнішніх розмірів, а також закладанням гаражних воріт з боку внутрішньої дворової території та улаштування воріт з фасадної частини, а саме спірна будівля розташована по червоній лінії земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_1 , в`їзд в гараж з фасадної частини з боку АДРЕСА_1 через металеві ворота ролетного типу. Виконані будівельні роботи, відносяться до робіт з реконструкції.

Згідно з ч.2 ст.41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України).

Право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Так, у ст.13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

При цьому, у розумінні ч.1 ст.376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

За змістом ч.ч.4,7ст.376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах (власник, користувач земельної ділянки, відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування), можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

Верховний Суд України у постанові від 04 грудня 2013 року у справі №6-130цс13 сформулював правову позицію згідно з якою у розумінні ч.1ст.376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

До того ж, в постанові від 06 березня 2019 року у справі №361/4685/17 Верховний Суд зауважив, що норма ч.1 ст.376 ЦК України застосовується також і до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик.

Верховним Судом у постанові від 15 квітня 2020 року у справі №307/3957/14-ц звернуто увагу на те, що внаслідок самочинного будівництва у вигляді реконструкції об`єкт нерухомого майна втрачає тотожність із тим, на який власником було отримано право власності.

З пояснень судового експерта Лесків С.А. в судовому засіданні апеляційної інстанції встановлено, що на час дослідження, спірний гараж літ Ж, що набутий у власність ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу гаражу від 19 січня 2018 року, є окремим об`єктом, який прибудований до існуючої будівлі гаражу літ. Е-1 з загальною лівою боковою стіною, та представляє собою прямокутну будівлю. Обумовлений гараж дійсно зазнав будівельних робіт у вигляді реконструкції, але така реконструкція істотно не вплинула на його технічні характеристики.

Окрім того, звернуто увагу, що виявлені відхилення від вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва при виконані відповідачем будівельних робіт по реконструкції спірного гаражу не суперечать суспільним інтересам та не порушують права інших осіб.

За такого, колегія суддів приходить до висновку, що проведенні відповідачем будівельні роботи не є самочинним будівництвом в розумінні ст.376 ЦК України, оскільки в результаті реконструкції об`єкта, такий об`єкт нерухомості не набув нових якісних характеристик та не втратив тотожності із тим, на який було отримано відповідачем право власності за договором.

Також слід зазначити, що в матеріалах справи відсутня проектно-технічна документація на гараж, що позбавляла можливості експерта встановити первісний стан спірного об`єкта та відповідно зазначити про технічну можливість чи неможливість приведення об`єкту у первісний стан.

За приписами ст.ст.12,13,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін; докази подаються сторонами; збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що суд першої інстанції правильно визначивши характер спору, суб`єктивний склад правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог, оцінивши надані сторонами докази та надавши їм вірну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 29 липня 2021 року