Дата документу 17.03.2021 Справа № 336/1271/20
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 336/1271/20Головуючий у 1-й інстанції Щаслива О.В.
Пр. № 22-ц/807/348/21Повний текст рішення складено 02.11.2020 року. Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі та гідності

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-4), в якому просила: - визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує її права свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію, інформацію, розповсюджену відповідачем третім особам усно та у письмовому вигляді про те, що вона заволоділа без його відома та згоди та витратила 2000,00 доларів США, які йому нібито віддала на зберігання його мати; - зобов`язати відповідача спростувати розповсюджену відповідачем третім особам усно та у письмовому вигляді про те, що вона заволоділа без його відома та згоди та витратила 2000,00 доларів США, які йому нібито віддала на зберігання його мати, у спосіб подібний до її поширення, а саме у письмовому вигляді на її адресу та особисто громадянам: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що відповідач, з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, з 2016 року розповсюджує про неї недостовірну інформацію, яка порочить її честь, гідність та ділову репутацію. Зміст недостовірної інформації полягає в його заявах про те, що вона вкрала гроші в сумі 2000,00 доларів США, які відповідач на прохання своєї матері зберігав в житлі сторін. Безпідставні претензії та звинувачення у вчиненні описаних дій відповідач використав, щоб виправдати те, що в 2016 році він вигнав позивача і малолітнього сина сторін із належного йому житла, де сім`я проживала до того. Вказану інформацію, яка є безпідставною, такою, що глибоко ображає позивача і ганьбить її репутацію, він розповсюджує серед спільних знайомих, посилається на неї в письмових зверненнях до суду, зокрема, в апеляційній скарзі на ухвалу Шевченківського районного суду від 14.05.2018 року про видачу дубліката виконавчого листа, згадує ці обставини під час судових процесів. Про те, що вона вкрала гроші його матері, відповідач розказав, зокрема, її матері ОСОБА_4 , своїй колишній дружині ОСОБА_3 , кумі сторін ОСОБА_5 та її чоловіку, сусідам по багатоквартирному будинку. Вказана інформація є неправдивою, оскільки позивач, для кого поняття честі та порядності не наповнені лише формальним змістом, ніколи б не допустила подібного.

Вказану інформацію відповідач розповсюджує у відсутність не лише обвинувального вироку суду, що набрав законної сили, про винні дії позивача, а й навіть у відсутність кримінального провадження, порушення якого він ніколи не ініціював, тим самим грубо попираючи презумпцію невинуватості, декларовану Основним Законом України та міжнародними правовими актами. Стосовно ділової репутації, означена інформація ганьбить і її, оскільки позивач є лікарем за фахом, яку велика кількість осіб знають як особу з беззаперечною репутацією, яка надає послуги з отримання медичної допомоги як в медичному закладі, так і в умовах житла своїх пацієнтів, тому ганебні відомості про її схильність до крадіжок не сприяють зміцненню цієї репутації.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Щасливу О.В. (а.с. 11).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 15) провадження у цій справі відкрито.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2020 року (а.с. 62-67) позовні вимоги ОСОБА_2 у цій справі задоволено.

Визнано недостовірною і такою, що ганьбить честь та гідність, ділову репутацію позивача ОСОБА_2 , інформацію, розповсюджену відповідачем ОСОБА_1 письмово та усно про таємне викрадення ОСОБА_2 належних відповідачеві грошових коштів в сумі 2000,00 доларів США.

Спростування цієї інформації здійснити шляхом направлення копії рішення суду, що набрало законної сили, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 840,80 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1800,00 грн.

Позивач ОСОБА_2 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції (фактично в частини задоволення позовних вимог позивача), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 78-81) просив для однозначного описання факту зникнення грошей в даній судовій справі, визнати інформацію про те, що позивач заволоділа без його відома 2000,00 доларами США, які йому віддала на зберігання для її похорон його мама ОСОБА_8 , не недостовірною, а не підтвердженою (за недостатністю доказів).

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с.83).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 10 грудня 2020 року (а.с. 88), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 89), з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 18 суддів замість 40 суддів за штатом).

Сторона позивача не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У судове засідання 17 березня 2021 року повідомлена апеляційна судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с. 94) позивач ОСОБА_2 не з`явилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання позивача ОСОБА_2 і на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України ухвалив: розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останньої за присутністю її представника - адвоката Вельможка О.О. (а.с. 95) та відповідача ОСОБА_1 .

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, що з`явились, у тому числі відповідача ОСОБА_1 , який у тому числі на запитання апеляційного суду зазначав, що взагалі факт передачі йому матір`ю коштів у вищезазначеній сумі та знаходження останніх у нього в день викрадення та сам факт викрадення могла підтвердити лише його матір, яка, на жаль, померла; будь-які письмові розписки у нього з приводу цих коштів відсутні, він наполягає на тому, що ці кошти вкрала саме його колишня дружина, але у нього немає будь-яких доказів останнього, окрім його пояснень, тому він до поліції й не звертався, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі у вищезазначений спосіб, керувався ст. ст. 16, 277, 297 ЦК України, ст. ст. 10, 59, 60, 61, 212-215, 292, 294 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача в частині їх задоволення.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Реалізація особистих немайнових прав фізичної особи, до різновидів яких відносяться право на повагу до гідності та честі, врегульована Книгою другою ЦК України (ст. 270 ЦК України).

Право на повагу гідності та честі кожної фізичної особи, які є недоторканними, встановлено статтею 297 ЦК України.

Право на захист порушених гідності та честі фізичної людини внормоване частиною 3 ст. 297 ЦК України.

Ст. 32 Конституції України гарантовано судовий захист права спростування недостовірної інформації про себе.

За змістом ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Як випливає з роз`яснень п. п. 15, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

З наведених положень цивільного закону і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України:тягар доведення достовірності поширеної інформації закон покладає на особу, що поширила цю інформацію.

Вирішуючи позов в частині вимог про визнання недостовірною інформації про вчинення позивачем таємного викрадення чужих грошей, суд першої інстанції правильно погодився з твердженнями позивача і його представника про те, що за змістом ця інформація містить обвинувачення особи у вчиненні кримінально караних діянь, а обставини, на які висвітлював відповідач іншим особам, мають бути предметом доказування в кримінальному провадженні.

Суд першої інстанції також правильно констатував факт розповсюдження інформації про вчинення позивачем крадіжки, оскільки ці обставини визнають сторони, а відповідач і в судовому засіданні йменує позивача крадійкою.

При цьому, судом першої інстанції правильно встановлено, що розв`язання цих обставин не лише не увінчалося ухваленням обвинувального вироку у кримінальному провадженні, а й взагалі досудове розслідування цих фактів не розпочиналося.

Згідно із ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина, звинувачена в скоєнні кримінального злочину, вважається невинуватою до тих пір, поки його провина не доведена відповідно до закону. Кожна людина при визначенні його громадянських прав і обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і неупередженим судом.

Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, поєднуються з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Презумпція невинуватості та забезпечення доведення вини є однією з засад кримінального судочинства, яка внормована статтею 17 КПК України.

Положення згаданої судом ст. 17 КПК України узгоджуються зі змістом ст. 2 КК України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі "Барбера, Мессеґе і Хабардо проти Іспанії" від 6 грудня 1988 року Європейський Суд з прав людини встановив, що "принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь обвинуваченого (підсудного).

Гарантія того, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, становить зміст принципу презумпції невинуватості.

Тягар доведення факту вчинення обвинуваченим (підсудним) злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист, чітко та недвозначно висловлено у низці рішень Європейського Суду з прав людини, зокрема, у § 39 Рішення Страсбурзького суду "Капо проти Бельгії" від 13 січня 2005 року.

З роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя» випливає, що конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя. Виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ. Оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

За роз`ясненнями п. 19 цієї постанови, визнання особи винуватою у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

У зв`язку з викладеним, у відсутність належних і допустимих доказів про причетність позивача до вказаних дій, суд першої інстанції правильно вбачав всі підстави для задоволення позову в цій частині та визнання поширеної відповідачем інформації про позивача недостовірною.

За роз`ясненнями п. 24, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права.

Інформація про причетність позивача до вчинення кримінально караного діяння є такою, що порочить її честь та гідність, оскільки містить твердження про скоєння нею суспільно небезпечного винного діяння, відповідальність за яке передбачена Законом України про кримінальну відповідальність.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач є лікарем за фахом, що користується повагою та довірою пацієнтів та оточуючих осіб, тому відомості про вчинення нею кримінально караних дій посягають і на її ділову репутацію, що дає суду підстави дійти висновку про те, що поширена відповідачем інформація ганьбить її ділову репутацію.

На висновок суду про порушення права позивача на повагу до її честі, гідності та ділової репутації не впливають твердження відповідача про його право на свободу слова, гарантоване ст. 34 Основного Закону України, оскільки Конституцією України та цивільним законодавством встановлені межі здійснення цивільних прав, відповідно до яких при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб та повинна додержуватися моральних засад суспільства (ст. 13 ЦК України).

Обмеження в здійсненні права на свободу слова, якщо здійснення цього права посягає на репутацію та права інших осіб, встановлено самою ст. 34 Конституції України з метою захисту репутації та прав осіб, що порушуються.

Наведене свідчить про те, що свобода слова жодним чином не повинна межувати з посяганням на охоронювані Конституцією та законами України права на повагу до честі, гідності та ділової репутації кожної особи.

Наслідки порушення меж здійснення цивільних прав встановлені ст. 13 ЦК України, відповідно до якої у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Якщо суд рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту (п. 24, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Вирішуючи вимоги позову про спосіб спростування недостовірної інформації, суд першої інстанції правильно не вбачав підстав для зобов`язання відповідача спростувати її, оскільки примусове зобов`язання вчинити дії, які мають ґрунтуватися на добровільному волевиявленні особи, може приректи рішення на неможливість виконання в цій частині через відсутність відповідного волевиявлення відповідача.

У зв`язку з викладеним суд першої інстанції вважав за доцільне як спосіб спростування інформації, яка визнана недостовірною, визначити направлення копії рішення суду, яке набрало законної сили, адресатам недостовірної інформації про вчинення ОСОБА_2 таємного викрадення 2000 доларів США, а саме: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 дублюють доводи заперечень відповідача проти позову позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_1 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень та у спростування позову позивача у цій справі в частині його задоволення.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема відповідачем ОСОБА_1 апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Описки суду першої інстанції в рішенні, що є предметом апеляційного перегляду у цій справі, в частині зазначення «повного» задоволення позову позивача у цій справі у резолютивній частині, не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі, а можуть бути виправлені у подальшому судом першої інстанції за власною ініціативою чи за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 269 ЦПК України.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. ст. 133, 141, 137 ЦПК України оскаржуємим рішенням суд першої інстанції вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 22.03.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.