Справа № 750/1474/19
Провадження № 2/750/13/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2021 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова в складі:

судді Карапута Л.В.,

секретарів Пишенко М.М., Харевич Н.Є., Гольцової С.В., Лось Ю.М.,

за участі позивача, представника позивача ОСОБА_1 , відповідача, представника відповідача ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності, третя особа - ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и в:

07.02.2018 року позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності в якому просила визнати будівельні матеріали та конструктивні елементи спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на 2/3 частини будівельних матеріалів та конструктивних елементів, що знаходяться у незавершеному будівництвом садовому будинку, який знаходиться в місті Чернігові в садівничому товаристві «Природа».

22.03.2019 року позивач подала заяву про збільшення позовних вимог та просила поділити спільне майно між колишнім подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_4 наступним чином: визнати за ОСОБА_4 право власності на всі будівельні матеріали та конструктивні елементи, що знаходяться у незавершеному будівництвом садовому будинку, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0554 га, кадастровий номер :02:007:5263, цільове призначення - для ведення садівництва, який знаходиться в АДРЕСА_1 , визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , виділити ОСОБА_4 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 , виділити ОСОБА_5 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля PEUGEOT 307 д.н.з НОМЕР_1 від 07.12.2016 р. №7441/2016/229879, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , визнати автомобіль PEUGEOT 307 д.н.з НОМЕР_1 спільною власністю колишнього подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію, що становить 1/2 вартості легкового автомобіля PEUGEOT 307 д.н.з НОМЕР_1 в розмірі згідно ринкової вартості, встановленої автотоварознавчою експертизою, визнати гараж № НОМЕР_2 в гаражно-будівельному автокооперативі №39 Новозаводської спілки автомобілістів м. Чернігів спільною власністю колишнього подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію, що становить 1/2 вартості гаража № НОМЕР_2 в гаражно-будівельному автокооперативі №39 Новозаводської спілки автомобілістів м. Чернігів в розмірі згідно ринкової вартості, встановленої експертизою.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.07.2021 позовну заяву в частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання гараж № НОМЕР_2 в Гаражно-будівельному автокооперативі №39 Новозаводської спілки автомобілістів м. Чернігів спільною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та стягнення з відповідача на користь позивача грошову компенсацію, що становить Ѕ вартості гаража № 969 в Гаражно-будівельному автокооперативі №39 Новозаводської спілки автомобілістів м. Чернігів в розмірі згідно ринкової вартості встановленої експертизою, залишено без розгляду.

У судовому засіданні позивач та представник позивача просили позов задовольнити.

Відповідач та представник відповідача визнали позов в частині визнання за позивачем Ѕ частини будівельних матеріалів, які знаходяться у незавершеному будівництвом садовому будинку, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0554 га, кадастровий номер :02:007:5263, цільове призначення - для ведення садівництва, який знаходиться в АДРЕСА_1 , в решті позовних вимог просили відмовити.

Третя особа просив відмовити в задоволенні позову.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав.

Суд керується положеннями статті 16 ЦК України, відповідно до частини 1 якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України взначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорюваня. Процесуальний закон також містить норми, відповідно до яких судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес (статті 1-4 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При цьому за змістом статтей 4, 265 ЦПК України позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, невизнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого статтею 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справа не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 18 жовтня 2003 року між сторонами по справі було зареєстровано шлюб, який рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 21 квітня 2017 року (справа №750/11894/16-ц) було розірвано.

Після реєстрації шлюбу у сторін народилася дочка - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09.03.2017 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти в розмірі ј частини всіх видів заробітку щомісяця до її повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.12.2016 року (а.с. 24, 25).

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 квітня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Пінчук Н.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 733, ОСОБА_8 , яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені представника - ОСОБА_5 , продала, а ОСОБА_4 купила земельну ділянку площею 0,0554 га кадастровий номер :02:007:5263, цільове призначення - для ведення садівництва, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , та яка належала продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА№434333 від 14.05.2005.

У пункті 5.4 вказаного договору зазначено, що покупцем ОСОБА_4 земельна ділянка набувається в спільну сумісну власність з її чоловіком ОСОБА_5 , про що останній подав відповідну заяву, підпис на якій посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Пінчук Н.Г. 12 квітня 2012 року за №732. Зміст заяви доведений до відома сторін.

Під час перебування у шлюбі на вказаній земельній ділянці сторонами розпочато будівництво садового будинку загальним об`ємом 537куб. метрів, який на даний час не введено в експлуатацію, однак відсоток готовності вказаного будинку станом на 19 квітня 2017 року дійсно складав 45%, що підтверджується, зокрема, будівельним паспортом на забудову земельної ділянки, індивідуальному забудовнику від 2013 року та звітом про оцінку майна, виготовленим на замовлення ПП «Експертна Фірма «АС-ЕКСПЕРТ» від 19 квітня 2017 року, який було виготовлено на замовлення ОСОБА_5 (а.с. 38-59).

Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 06 лютого 2018 року по справі №750/4127/17 позовні вимоги ОСОБА_5 були задоволені частково. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0554 га, кадастровий номер :02:007:5263, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, яка розташована в АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.22 Постанови №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у справі № 6-2565цс16 у постанові від 18.01.2017 року, вказано про те, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4-5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, в разі, коли подружжя не вчинило передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Разом з тим, як встановлено судом, будівництво вказаного садового будинку здійснювалось сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі, що не заперечується сторонами, на земельній ділянці, яка іншим судовим рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова вже була визнана спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , поділена між сторонами в рівних частинах.

В той же час, позивач ОСОБА_4 у своєму первісному позові просила визнати будівельні матеріали та конструктивні елементи спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на 2/3 частини будівельних матеріалів та конструктивних елементів, що знаходяться у незавершеному будівництвом садовому будинку в АДРЕСА_1 , а в заяві про збільшення позовних вимог просила вцілому визнати за ОСОБА_4 право власності на всі будівельні матеріали та конструктивні елементи, що знаходяться у незавершеному будівництвом садовому будинку, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0554 га, кадастровий номер :02:007:5263, цільове призначення - для ведення садівництва, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Таким чином, будівельні матеріали та конструктивні елементи, що знаходяться у незавершеному будівництвом садовому будинку, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0554 га, кадастровий номер :02:007:5263, цільове призначення - для ведення садівництва, який знаходиться в АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , тому слід визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частку будівельних матеріалів та конструктивних елементів, що знаходяться у незавершеному будівництвом садовому будинку, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0554 га, кадастровий номер :02:007:5263, цільове призначення - для ведення садівництва, який знаходиться в АДРЕСА_1 та за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частку будівельних матеріалів та конструктивних елементів, що знаходяться у незавершеному будівництвом садовому будинку, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0554 га, кадастровий номер :02:007:5263, цільове призначення - для ведення садівництва, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Позивач просить відступити від засад рівності часток сторін у будівельних матеріалах та конструкціях, посилаючись на наявність у сторін малолітньої дитини, проте вказана підстава не може бути прийнята судом до уваги, оскільки наявність неповнолітньої дитини не стосується предмету позову.

Крім того, встановлено, що 25 липня 2003 року (за три місяці до реєстрації шлюбу між сторонами) ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_9 та ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири реєстровий №2115, який 25 липня 2003 року посвідчено Приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Антіпіною Т.А.

Згідно правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 року у справі 6-2253цс15, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Обов`язок доказування своєї трудової та/або фінансової участі у створенні спільної сумісної власності поза шлюбом належить позивачу.

Нормами КпШС України не передбачалося виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а вказані правовідносини регулювалися нормами Закону України «Про власність».

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» від 12 червня 1998 року № 16 (у редакції, що була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1999 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила ст. ст. 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, . 2 ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їх спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно із ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пп. 1, 2 ч. 1 ст. 57 СК України).

Сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

У зв`язку із цим суд під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення ч. 1 ст. 24 КпШС України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" та від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності".

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-211цс14, яка відповідно до вимог Закону України «Про судоустрій та статус суддів» є обов`язковою для усіх судів України.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, необхідно встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Статтею 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Виходячи з аналізу вказаної норми СК України, сім`єю є соціальна група, яка складається з людей, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей (власних або прийомних) та інших осіб, поєднаних родинними зв`язками з подружжям, кровних родичів, і здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей.

За правилам частини 1 пункту 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, в тому числі майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, слід врахувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

Викладене повністю узгоджується із правовою позицією, викладеною, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 січня 2019 року по справі №755/16633/15-ц, провадження №61-43953св18.

Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 25 липня 2018 року в справі №750/2965/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна, відмовлено ОСОБА_4 у визнанні спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 .

Так судами першої, апеляційної та касаційної інстанції у вказаній справі в судових рішеннях було достеменно встановлено, що квартира АДРЕСА_2 є особистою приватною власністю ОСОБА_5 в період з 1999 року по день реєстрації шлюбу (до 18 жовтня 2003 року) сторони проживали окремо, а їхні стосунки не носили характеру сімейних відносин, а на час придбання квартири відповідачем, позивачка не була членом його сім`ї, при цьому вона не надала доказів укладення з відповідачем цивільно-правової угоди, спрямованої на об`єднання їхньої спільної праці для придбання квартири, а тому позивачка не набула право власності на квартиру з підстав, встановлених статтею 17 Закону України «Про власність». Показання свідків, дані в суді першої інстанції, щодо визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя є суперечливими, а будь-яких інших належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження зворотнього позивачем суду не надано.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, обставини, які були достеменно встановлені судовими рішеннями у справі №750/2965/18, котрі набрали законної сили, мають преюдиційне значення у даній справі.

Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Так, стороною позивача до свого позову та заяви про збільшення позовних вимог на надано жодних письмових доказів, які б беззаперечно свідчили про обставину по - перше проведення ремонту у спірній квартирі, як до реєстрації сторонами шлюбу, так і після, участі ОСОБА_4 своїми особистими приватними коштами у такому ремонті, чи це були особисті приватні кошти позивача чи спільні сумісні кошти подружжя, розміру особистих приватних коштів ОСОБА_4 , які були витрачені нею на проведення такого ремонту, обсяг проведеного ремонту та період його проведення.

Слід також зауважити, що по двом призначеним у даній справі комплексним судовим будівельно-технічним та оціночним експертизам на неодноразові клопотання експертів та вимоги суду першої інстанції сторона позивача так і не змогла надати жодних документів, які б достеменно підтверджували обставину проведення таких робіт, їх період, обсяг, вартість, тощо, у зв`язку із чим експерти Чернігівського відділення КНДІСЕ та Чернігівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України не змоги надати відповіді на запитання сторони позивача щодо проведеним у спірній квартирі роботам з її поліпшення, обсягу та вартості таких робіт, періодів їх проведення.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, позивачем не надано суду беззаперечних доказів проведення ОСОБА_4 ремонтних робіт у спірній квартирі за її особисті кошти, тому заявлені позовні вимоги в частині спірної квартири є необґрунтованими, не доведеними належними та допустимими доказами, такими, що не грунтуються на приписах норм матеріального права, а тому також не підлягають задоволенню.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України)

Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України).

Разом з тим, суд не визнає належним доказом висновок експерта за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи №18/05-2021 від 09.07.2021 складений на підставі заяви ОСОБА_1 , яка представляє інтереси ОСОБА_4 в рамках цивільної справи №750/1474/19 без надання матеріалів цивільної справи, яким визначено, що проведені роботи призвели до збільшення ринкової вартості квартири АДРЕСА_2 . Вартість поліпшень визначених як різниця між ринковою вартістю квартири в стані після проведення невід`ємних поліпшеннями та ринковою варістю нерухомого майна в стані, що був наявний на початок здійснення невід`ємних поліпшень, в цінах на дату проведення дослідження становить 142000 грн., оскільки варість проведених робіт була визначена не на момент їх проведення та не на дату розірвання шлюбу, а вказана варість поліпшень не є підставою для задоволення вимоги позивача щодо визнання квартири АДРЕСА_2 спільною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та виділення ОСОБА_4 2/3 частини вказаної квартири.

Згідно договору купівлі-породажу 7441/2016/229879 транспортного засобу від 07.12.2016 року вбачається, що ОСОБА_5 передав у власність покупцеві ОСОБА_6 , який є батьком відповідача, транспортний засіб - автомобіль PEUGEOT 307 універсал, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , 2006 року випуску, за домовленістю сторін ціна складає 5000 грн. Вказаний договір оформлений та підписаний сторонами в сервісному центрі 7441 РСЦ МВС в Чернігівській області (а.с. 77 т. 2).

Разом з тим, як встановлено судом 06.12.2016 року ОСОБА_5 подав до Деснянського районного суду м. Чернігова позовну заяву до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

Таким чином, позивач не надавала згоди на відчуження транспортного засобу, а про його відчуження дізналася лише зі змісту Ухвали Верховного Суду від 11.02.2019 року проте, що на час розірвання сторонами шлюбу автомобіль вже не перебував у спільній сумісній власності сторін, так як був відчужений відповідачем на підставі цивільно-правової угоди, яку ОСОБА_4 в судовому порядку не оскаржувала.

Вразовуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, слід визнати автомобіль PEUGEOT 307 універсал, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , 2006 року випуску, спільною власністю колишнього подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля марки PEUGEOT 307 універсал, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , 2006 року випуску, в розмірі 70462 грн. 94 коп., яка визначена висновком експерта Чернігівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №42,99,119 від 23.04.2021 в розмірі 140925 грн. 87 коп., де не був наданий доступ експерту на огляд транспортного засобу з боку ОСОБА_6 (а.с. 84-109 т. 3).

При цьому суд, не приймає складений висновок експерта за результатами проведення автотоварознавчої експертизи №4963/19-24 від 30.03.2020 складений експертом Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз щодо визначення вартості легкового автомобіля PEUGEOT 307 універсал, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , 2006 року випуску станом на дату його відчуження 07.12.2016 року в розмірі 111216 грн. 00 коп., оскільки у складеному висновку експерта від 30.03.2020 була відсутня інформація про осіб присутніх при проведенні експертного автотоварознавчого обстеження та відсутня інформація про виклик сторін для участі в проведення такого обстеження, тому судом у даній справі призначалася повторна експертиза.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір в розмірі 3463 грн. 01 коп..

Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат - в даному випадку витрат на професійну правничу допомогу - є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат.

При цьому, суд вважає, що відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на складання позову та подання його до суду, участі в судових засідання, ознайомлення з матеріалами справи та значенням справи для сторони.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають частковому стягненню витрати на професійну правничу допомогу відповідно до Договору №16/08-2018 про надання правової допомоги від 16.08.2018 року, Додаткової угоди №2 до договору №16/08-18 від 16.08.2018 року про надання правової допомоги від 15 лютого 2019 року в розмірі 8250 грн. 00 коп., оскільки позов задоволено частково та участь у судових засіданнях представника позивача склала 8 год. 30 хв.

Одночасно, підлягають частковому стягненню з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу відповідно до Договору про надання правової допомоги від 18.04.2018 року в розмірі 4800 грн. 00 коп.

Також відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із проведенням експертизи, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати за проведення експертизи на загальну суму в розмірі 5538 грн. 20 коп. (експертизи №4963/19-24 від 30.03.2020 складений експертом Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз та експертизи Чернігівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №42,99,119 від 23.04.2021).

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 141, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності, третя особа - ОСОБА_6 , задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частку будівельних матеріалів та конструктивних елементів, що знаходяться у незавершеному будівництвом садовому будинку, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0554 га, кадастровий номер :02:007:5263, цільове призначення - для ведення садівництва, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частку будівельних матеріалів та конструктивних елементів, що знаходяться у незавершеному будівництвом садовому будинку, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0554 га, кадастровий номер :02:007:5263, цільове призначення - для ведення садівництва, який знаходиться в місті Чернігові в садівничому товаристві «Природа» під №75.

Визнати автомобіль PEUGEOT 307 універсал, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , 2006 року випуску, спільною власністю колишнього подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Стягнути з ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) грошову компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля марки PEUGEOT 307 універсал, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , 2006 року випуску, в розмірі 70462 грн. 94 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 у повернення сплаченого судового збору 3463 грн. 01 коп., витрати за проведення експертизи в розмірі 5538 грн. 20 коп., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8250 грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4800 грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 27.07.2021.

Суддя Л.В. Карапута