Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 761/3584/19
Номер провадження: 22-ц/824/7904/2021
Головуючий у суді першої інстанції Н.Г. Притула
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
14 липня 2021року місто Київ

Номер справи 761/3584/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Київський національний університет імені Тараса Шевченка

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2020 року, ухваленеу складі судді Притули Н.Г., в приміщенні Шевченківського районного суду м.Києва, повне рішення складено 02 листопада 2020 року, -

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про поновлення в аспірантурі.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що наказом ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 05.11.2014 №681-34 її було зараховано до аспірантури економічного факультету на навчання з відривом від виробництва за державним замовленням за спеціальністю 08.00.02 «Світове господарство і міжнародні економічні відносини». Вченою радою економічного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка було прийнято рішення про відрахування аспірантки економічного факультету третього року навчання з відривом від виробництва у зв`язку з невиконанням нею індивідуального навчального плану, що відображено у протоколі №4 від 21.11.2017. Наказом ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 06.12.2017 №829-34 позивача відраховано 30.11.2017 зі складу аспірантів економічного факультету у зв`язку з невиконанням індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин. Позивач вважає рішення вченої ради економічного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка та наказ ректора про відрахування незаконними, оскільки вони прийняті з порушенням чинного законодавства. Зазначила, що належним чином виконувала індивідуальний план, а тому у відповідача були відсутні підстави для її відрахування. Вказала на те, що відповідачем порушено пункти 41, 22 та 19 Постанови КМУ №309 щодо порядку проведення атестації аспіранта (щодо строків звітування та суб`єкта уповноваженого приймати рішення про відрахування аспіранта - має бути рішення вченої ради вищого навчального закладу, а не факультету, не було враховано факту народження дитини, оскільки до досягнення дитиною трирічного віку позивача не могло бути відраховано з аспірантури). З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила визнати незаконним та скасувати п.1 Наказу ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка №839-34 від 06.12.2017 про її відрахування із аспірантури за невиконання індивідуального плану роботи. Поновити ОСОБА_1 в аспірантурі економічного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка на третій рік навчання з відривом від виробництва за державним замовленням за спеціальністю 08.00.02 «Світове господарство і міжнародні економічні відносини».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення в аспірантурі.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд під час розгляду даної справи без жодних застережень у порушення вимог ст.178 ЦПК України долучив до матеріалів справи та прийняв до розгляду відзив відповідача на позовну заяву. Також суд незаконно долучив до матеріалів справи витяг з протоколу №2 засідання Вченої ради Київського національного університету ім. Т.Шевченка від 07.09.2015, про існування якого представники відповідача ніколи не згадували. У позивача природа походження такого витягу викликає сумніви у його достовірності. Звернула увагу, що такий доказ було відхилено апеляційним судом у справі №761/20718/18, а тому у даній справі такий витяг з протоколу не може бути доказом, загалом у рішенні яке оскаржується суд взагалі не згадує про такий документ. Зазначила і про те, що суд першої інстанції витребував необхідну інформацію щодо виконання індивідуального плану аспіранта, але відмовився досліджувати та давати оцінку таким доказам.

Також вказала, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції не врахував того, що відрахування з аспірантури за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин можливе лише за наявності відповідного рішення вченої ради вищого навчального закладу, як того вимагає п.22 Положення КМУ №309, а не факультету, а тому дійшов помилкового висновку про те, що такі повноваження були передані вченою радою університету вченим радам факультетів на підставі п.8 ухвали від 27.08.2015. Крім того, суд, ухвалюючи рішення, не звернув увагу на зміст самої постанови КМУ №261 від 23.06.2016, обмежившись лише загальними посиланнями на неї, а тому безпідставно вважав нечинним п.22 Положення КМУ №309.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що доводи апеляційної скарги не спростовують законність рішення суду першої інстанції, а тому підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову відсутні. Сумніви сторони позивача щодо достовірності витягу з протоколу №2 засідання вченої ради КНУ імені Тараса Шевченка від 07.09.2015 відповідач вважає безпідставними, такий доказ суду було надано з дотриманням вимог закону. Твердження позивача щодо ідентичності справи №761/20718/18 із даною справою недоречні, оскільки відхилення витягу з протоколу №2 від 07.09.2015 як доказу у рамках розгляду справи №761/20718/18 стало через неподання такого доказу та не зазначення причин неможливості його подання до суду першої інстанції. Оцінка такому доказу судом не надавалася. Вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено щодо наявності у вченої ради економічного факультету повноважень приймати рішення про відрахування аспірантів, що чітко передбачено ухвалою від 27.08.2015 та витягом з протоколу №2 засідання вченої ради КНУ імені Тараса Шевченка від 07.09.2015. Крім того відповідач зазначив, що ОСОБА_1 за перший та другий навчальний рік була атестована із зауваженнями, за третій рік навчання її не атестовано за невиконання плану аспіранта без поважних причин. Також вона була присутня на засіданні кафедри 07.11.2017, на якому заслуховувався її звіт про виконання індивідуального плану роботи та ухвалення рішення про її відрахування через невиконання такого плану.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримали та просили задовольнити скаргу з викладених у ній підстав.

Представник відповідача Київського національного університету імені Тараса Шевченка Крилова Ю.І. заперечила проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на неї, рішення суду першої інстанції просила залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.1, ч.2 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-яким не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Судом було встановлено, що наказом ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 05.11.2014 №681-34 було зараховано ОСОБА_1 (до реєстрації шлюбу - Снігур) до аспірантури (ад`юнктури) Київського національного університету імені Тараса Шевченка, економічний факультет, з відривом від виробництва з 1 грудня 2014 року за спеціальністю 08.00.02 «Світове господарство і міжнародні економічні відносини» на підставі рішення приймальної комісії від 28.10.2014 та листа Міністерства освіти і науки України від 30.10.2014 №14/4-137-14 (а.с.2, т. І).

Між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка та ОСОБА_1 01.12.2014 була підписана угода №197 про підготовку аспіранта, який навчається в аспірантурі з відривом від виробництва, за рахунок державного замовлення.

Підписання такої угоди позивачем свідчить про її згоду із визначеними в ній зобов`язаннями.

Так, за умовами Угоди, аспірант зобов`язувалась, дотримуватися усіх умов Положення про підготовку науково - педагогічних та наукових працівників, зокрема, виконати індивідуальний план роботи.

Згідно індивідуального плану роботи аспіранта ОСОБА_1 , спеціальність 08.00.02 «Світове господарство і міжнародні економічні відносини», науковий керівник - ОСОБА_3 , загальний план роботи та робочі плани І, ІІ та ІІІ року навчання були підписані як науковим керівником так і самим аспірантом.

За наслідками виконання робочого плану І року навчання ОСОБА_1 атестовано із зауваженнями та рекомендовано прискорити роботу над фаховими статями.

За наслідками виконання робочого плану ІІ року навчання ОСОБА_1 атестовано із зауваженнями та рекомендовано прискорити роботу над написанням дисертації.

За наслідками виконання робочого плану ІІІ року навчання ОСОБА_1 не атестовано через невиконання індивідуального плану (а.с.61-70).

21.11.2017 на засіданні вченої ради економічного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка, за результатами звітності за ІІ півріччя та атестації аспірантів 2016/2017 навчального року було ухвалено рішення про відрахування зі складу аспірантів економічного факультету у зв`язку з невиконанням індивідуального плану роботи - аспіранта ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з протоколу №4 засідання вченої ради економічного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка (а.с.6, т. І).

Наказом проректора з наукової роботи Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 06.12.2017 №829-34 за невиконання індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин ОСОБА_1 - аспірантку 3 року навчання з відривом від виробництва спеціальність 08.00.02 «Світове господарство і міжнародні економічні відносини» відраховано з аспірантури 30 листопада 2017 року, підстава: рішення вченої ради економічного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 21.11.2017, подання факультету, дозвіл проректора (а.с.7, т. І).

Так, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що при відрахуванні позивача з аспірантури відповідачем не було порушено норм діючого законодавства, а тому суд не вбачав законних підстав для поновлення ОСОБА_1 в аспірантурі. Суд дійшов висновку про наявність у вченої ради економічного факультету повноважень на прийняття рішення про відрахування аспіранта із аспірантури.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду є законними та обґрунтованими, вони відповідають встановленим у справі обставинам, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 36 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що вчена рада є колегіальним органом управління закладу вищої освіти, який утворюється строком на п`ять років, склад якого затверджується наказом керівника закладу вищої освіти протягом п`яти робочих днів з дня закінчення повноважень попереднього складу вченої ради.

Компетенція та повноваження вченої ради визначені у ч.2 ст.36 вказаного Закону.

Згідно ч.7 ст.36 Закону України «Про вищу освіту» у закладі вищої освіти можуть бути утворені вчені ради структурних підрозділів, повноваження яких визначаються вченою радою закладу вищої освіти відповідно до статуту вищого закладу.

Підставами для відрахування здобувача вищої освіти є: 1) завершення навчання за відповідною освітньою (науковою) програмою, 2) власне бажання, 3) переведення до іншого навчального закладу, 4) невиконання індивідуального навчального плану, 5) порушення умов договору (контракту), укладеного між закладом вищої освіти та особою, яка навчається, або фізичною (юридичною) особою, яка оплачує таке навчання (ч. 1 ст. 46 Закону України «Про вищу освіту»).

Відповідно до підпункту 4 пункту 16 Положення аспіранти і докторанти зобов`язані виконувати індивідуальний план роботи над дисертацією. Індивідуальний план роботи аспіранта передбачає складання кандидатських іспитів із спеціальності, іноземної мови та філософії, а у разі необхідності - додаткового іспиту, визначеного рішенням спеціалізованої вченої ради закладу, установи, де передбачається захист дисертації, і заліків з дисциплін, визначених рішенням вченої ради вищого навчального закладу, наукової установи з урахуванням профілю підготовки, а також педагогічна практика.

Згідно пункту 17 Постанови Кабінету Міністрів України від 01 березня 1999 року №309 «Про затвердження Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів» (далі - Положення) взаємозобов`язання аспіранта, підготовка якого здійснюється за державним замовленням, та вищого навчального закладу визначаються в типовій угоді, форма якого визначена цією постановою.

За змістом пункту 22 цього Положення аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення. Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи. Аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через зазначені причини, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач, всупереч укладеній між сторонами угоді про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення, не виконала індивідуального плану без поважних причин, у результаті чого останню відраховано з аспірантури Університету. Рішення Університету, яким вирішено питання про відрахування позивача з аспірантури в установленому порядку остання не оскаржила. Доказів, у визначеному законом порядку, щодо наявності поважних причин, які б слугували невиконанню нею індивідуального плану, позивач відповідачу не надала. Зокрема, не надала доказів на підтвердження народження у неї дитини, а лише повідомила про це Університет у телефонній розмові. Хоча саме на народження у аспіранта дитини остання посилається як на поважність невиконання нею індивідуального плану. Зазначене позивач підтвердила у своїх поясненнях, наданих суду апеляційної інстанції.

Із матеріалів справи вбачається, що спірним у даному випадку є як саме право вченої ради університету делегувати частину своїх повноважень вченим радам факультетів, а саме прийняття рішення щодо відрахування з аспірантури, так і сам факт законності такого делегування який би випливав із закріпленого у п.8 ухвали вченої ради Київського національного університету імені Тараса Шевченка «Про передачу повноважень Вченої ради Університету вченим радам факультетів/інститутів» від 27 серпня 2015 року, права вирішувати інші питання щодо діяльності факультету/інституту відповідно до статуту університету і положення про факультет/інститут КНУ імені Тараса Шевченка.

Так, повноваження вченої ради університету, факультету (інституту) врегульовано у статуті Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

Згідно п.п.6 п.6.15 редакції статуту, затвердженої 24 квітня 2015 року, в університеті утворюються вчені ради факультетів (інститутів), повноваження яких визначаються Вченою радою Університету, відповідно до статуту. Вчена рада Університету може делегувати частину своїх повноважень вченим радам факультетів (інститутів).

Із змісту п.22 Положення №309, як і із самого Положення №309 в цілому, не вбачається встановлення виключної компетенції вченої ради. Крім цього, саме положення не передбачає можливості здійснення делегування, оскільки до внесення змін в законодавство, вчені ради факультетів не мали певних повноважень, про що також вказано в ухвалі від 27.08.2015.

Однак із прийняттям Закону України «Про вищу освіту», зокрема ч.7 ст. 36, таку можливість передбачено, чим в повній мірі скористався Університет, прийнявши ухвалу «Про передачу повноважень Вченої ради Університету вченим радам факультетів/інститутів» від 27.08.2015.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Тобто закон України має вищу юридичну силу та прийнятий пізніше.

Вказаним законом не обмежено можливість делегування того чи іншого питання, як і не закріплено поняття виключних повноважень, у зв`язку з цим суд не має жодних правових підстав стверджувати про протиправність дій відповідача щодо делегування відповідних повноважень в частині відрахування аспіранта вченою радою університету, вченій раді факультету.

Ухвалою вченої ради Київського національного університету імені Тараса Шевченка «Про передачу повноважень Вченої ради Університету вченим радам факультетів/інститутів» від 27 серпня 2015 року, зважаючи на положення Закону України «Про вищу освіту», відповідно до якого вчена рада закладу освіти за своїм бажанням має право делегувати частину своїх повноважень вченим радам факультетів/інститутів, а також зважаючи на те, що будь-яких повноважень вчені ради факультетів/інститутів не мали, вирішено передати вченим радам інститутів/факультетів деякі повноваження вченої ради університету, а саме: 1) схвалювати навчальні програми та навчальні плани підготовки фахівців для затвердження ректором університету; 2) розглядати питання методики викладання навчальних дисциплін, організаційні питання навчально-виховної і наукової роботи; 3) вносити на розгляд Вченої ради Університету пропозиції щодо відкриття нових освітніх програм; 4) визначати теми наукових досліджень та затверджувати звіти про їх виконання; 5) затверджувати теми докторських і кандидатських дисертацій, індивідуальні плани аспірантів; рекомендувати наукових керівників (консультантів) аспірантів, докторантів, пошукувачів; проводити атестацію аспірантів, ад`юнктів, докторантів; 6) вносити на розгляд Вченої ради Університету пропозиції щодо присвоєння вчених звань професора, доцента, старшого дослідника; 7) обирати на посаду таємним голосуванням доцентів, старших викладачів, викладачів, асистентів; 8) вирішувати інші питання щодо діяльності факультету/інституту відповідно до статуту університету і положення про факультет/інститут КНУ імені Тараса Шевченка.

Згідно протоколу №2 засідання Вченої ради Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 07 вересня 2015 року Вчена рада Київського національного університету імені Тараса Шевченка, затверджена наказом ректора №4523-32 від 02.07.2015, доповнила перелік повноважень вчених рад факультетів/інститутів Університету, виклавши його у такій редакції: 1) схвалювати навчальні програми та навчальні плани підготовки фахівців для затвердження ректором університету; 2) розглядати питання методики викладання навчальних дисциплін, організаційні питання навчально-виховної і наукової роботи; 3) вносити на розгляд Вченої ради Університету пропозиції щодо відкриття нових освітніх програм; 4) планувати практичну підготовку і заслуховувати звіти керівників практик про проходження навчальної та інших видів практик студентами факультету/інституту; 5) визначати теми наукових досліджень та затверджувати звіти про їх виконання; 6) затверджувати теми докторських і кандидатських дисертацій, індивідуальні плани аспірантів; рекомендувати наукових керівників (консультантів) аспірантів, докторантів, пошукувачів; проводити атестацію аспірантів, ад`юнктів, докторантів; 7) приймати рішення про відрахування аспірантів, ад`юнктів, пошукувачів, докторантів за наслідками їхньої атестації; 8) вносити на розгляд Вченої ради Університету пропозиції щодо присвоєння вчених звань професора, доцента, старшого дослідника; 9) обирати на посаду таємним голосуванням доцентів, старших викладачів, викладачів, асистентів; 10) переукладати контракти з науково - педагогічними працівниками на наступний термін (за винятком контракту із завідувачем кафедри); 11) затверджувати положення про робочі та дорадчі органи факультетів /інститутів; 12) оцінювати науково - педагогічну діяльність працівників факультетів/інститутів;13) вирішувати інші питання щодо діяльності факультету/інституту відповідно до Статуту Університету і Положення про факультет/інститут КНУ імені Тараса Шевченка (а.с. 136-137, т. І).

Отже, на момент виникнення між сторонами спірних правовідносин існувало рішення вченої ради Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 07.09.2015 (витяг з протоколу №2), яким було доповнено перелік повноважень вчених рад факультетів/інститутів Університету, зокрема конкретизовано повноваження щодо прийняття вченими радами факультетів Університету рішення про відрахування аспірантів за наслідками їхньої атестації.

Таким чином, вчена рада економічного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка на засіданні 21.11.2017 за результатами звітності за ІІ півріччя та атестації аспірантів 2016/2017 навчального року ухвалюючи рішення про відрахування зі складу аспірантів економічного факультету ОСОБА_1 , у зв`язку з невиконанням індивідуального плану роботи мала повноваження на прийняття такого рішення, а тому відсутні підстави для визнання незаконним та скасування п.1 наказу проректора з наукової роботи Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 06.12.2017 №829-34 про відрахування з аспірантури позивача за невиконання індивідуального плану роботи аспіранта без поважних пнричин.

Суд першої інстанції вірно вказав, що оцінювати виконання чи невиконання особою, яка здобуває вищу освіту індивідуального навчального плану, не входить до компетенції суду, а тому зазначена обставина не може бути підставою для скасування наказу про відрахування аспіранта з аспірантури. Відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є незаконними та необґрунтованим, а тому відхиляються апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції було відхилено як доказ витяг з протоколу №2 засідання Вченої ради КНУ імені Тараса Шевченка від 07.09.2015 у справі №761/20781/18 суд оцінює критично, оскільки у вказаній справі такий доказ не був прийнятий судом так як його не було подано до суду першої інстанції та Університет не зазначив поважних причин неподання такого доказу до суду першої інстанції. Оцінка щодо належності та допустимості такого доказу апеляційним судом не надавалася.

Так, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із матеріалів справи вбачається, що витяг з протоколу №2 засідання Вченої ради Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 07 вересня 2015 року було надано відповідачем на вимогу суду та долучено до матеріалів справи, що підтверджується протоколом судового засідання від 19.08.2020. Представник позивача проти приєднання такого доказу до матеріалів справи не заперечував (а.с.169- 170, т. І).

Та обставина, що суд першої інстанції у своєму рішенні не відобразив даний доказ не свідчить про те, що його не було взято судом до уваги. Зазначаючи про те, що вчена рада економічного факультету КНУ імені Тараса Шевченка мала повноваження приймати рішення про відрахування аспіранта, суд послався саме на ухвалу вченої ради Київського національного університету імені Тараса Шевченка «Про передачу повноважень Вченої ради Університету вченим радам факультетів/інститутів» від 27 серпня 2015 року, протоколом №2 засідання Вченої ради Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 07 вересня 2015 року було доповнено перелік повноважень вчених рад факультетів/інститутів Університету, зокрема приймати рішення про відрахування аспірантів, ад`юнктів, пошукувачів, докторантів за наслідками їхньої атестації.

З урахуванням зазначеного суд апеляційної інстанції вважає, що рішення вченої ради економічного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка про відрахування позивача з аспірантури було прийнято на законних підставах, а відтак підписаний на його підставі наказ проректора є законним та підстави для його скасування відсутні.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною позивача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Таким чином, встановивши, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявність обставин, на які вона посилалася як на підставу для поновлення її в аспірантурі КНУ імені Тараса Шевченка, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких не прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, дав вірну оцінку запереченням відповідача та дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати позивача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2020 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне рішення складено 26 липня 2021 року.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна