ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1375/21 Справа № 202/791/18 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення, мотивуючи його тим, що вона є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 листопада 2017 року.

Вказувала, що після смерті ОСОБА_3 , яка і склала заповіт на її ім`я, в даній квартирі ніхто не зареєстрований.

Зазначала, що після оформлення свідоцтва про право на спадщину вона мала намір скористатися передбаченим законом права володіння та користування своєю власністю, втім зробити цього не мала можливості, оскільки не змогла відкрити вхідні двері власним ключем та дізналась, що у ній, без жодних на те правових підстав, проживає ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що за час свого безпідставного проживання у квартирі ОСОБА_2 привів її у занедбаний стан, зловживає спиртними напоями та перешкоджає їй у проведені ремонту та взагалі у користуванні власністю, а тому просила суд ухвалити рішення, яким усунути їй перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що неправомірними діями відповідача, який без жодних документів проживає у належній їй на праві власності квартирі, порушені її права як власника. Той факт, що відповідач у 2010 році звертався до суду з позовом про визнання за ним права власності на 1/4 частини спірної квартири не може слугувати підставою для відмові у задоволенні її позову та свідчити про те, що відповідач має право на проживання у квартирі.

Правом на надання відзиву відповідач по справі не скористався.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 листопада 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Драпатою О.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1418, спадкоємцем зазначеного в цьому свідоцтві майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є позивач ОСОБА_1 .

Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з 1/2 частки квартири, що розташована в АДРЕСА_2 .

Зазначена частка квартири належала померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 19 грудня 2012 року Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром 2-943; право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 вересня 2016 року державним реєстратором Каско О.В., Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, реєстраційний номер нерухомого майна 101, номер запису про право власності 16641458.

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 104984228, ОСОБА_1 є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії довідки №1319 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрованих осіб не має.

Також судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Індустріального районного суду м.Дніпропетровська перебувала справа №202/3300/18, провадження №2/202/303/2019, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., про встановлення факту родинних відносин, факту сумісного проживання, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Встановлено факт, що ОСОБА_2 був рідним дядьком ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 вересня 2019 року залишено без змін.

В ході розгляду справи №202/3300/18, провадження №2/202/303/2019, судом встановлено, що ОСОБА_5 за час життя на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 20 грудня 1994 року виконкомом міської Ради народних депутатів, належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частина цієї квартири належала його матері ОСОБА_6 , яка ІНФОРМАЦІЯ_3 померла. Проживаючи з останньою на день її смерті за однією адресою, ОСОБА_5 фактично, відповідно до вимог статті 549 ЦК України 1963 року, прийняв спадщину.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 помер.

Після його смерті до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини звернулись його донька ОСОБА_4 та дружина ОСОБА_3 19 грудня 2012 року державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 по 1/2 частині кожній.

В 2010 році відповідач ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/4 частину спірної квартири, але рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 січня 2011 року йому відмовлено у задоволені позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 пропустив строк для прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_6 . ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті, ІНФОРМАЦІЯ_5 , свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину спірної квартири отримала ОСОБА_7 .

За даними спадкової справи №2/2018 ОСОБА_2 06 квітня 2018 року звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4 .

За наслідками розгляду вказаної заяви ОСОБА_2 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. листом №107 від 06 квітня 2018 року роз`яснено заявнику необхідність надання оригіналів правоустановлюючих документів на спадкове майно, а також зазначено, що нотаріусом не встановлено факту родинних зв`язків із померлою, що унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку вказаної вище квартири після смерті ОСОБА_4 не видавалося та відповідно право власності на іншу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ні за ким не зареєстровано.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка є власником лише 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , інша 1/2 частина квартири ні за ким не зареєстрована, в той час як у заявлених позовних вимогах ОСОБА_1 просить суд виселити відповідача з квартири, порядок користування квартирою не визначено. Крім того, у позивачки є ключі від квартири та вона має до неї вільний доступ. Щодо проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі та приведення її у непридатний для проживання стан і не бажання в добровільному порядку звільняти квартиру жодного належного доказу суду не надано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Поняття «майно», що міститься в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України).

Частиною 1 ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно до вимог ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (ч.1 ст.386 ЦК України).

Частиною 2 ст.386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

На підставі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 9 ЖК України передбачає, що житлові права громадян охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом (ч.1 ст.109 ЖК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Так ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач є власником тільки 1/2 частини спірної квартири та доводи приведені в апеляційній скарзі цього не спростовують.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що обставин, для задоволення позову відсутні.

Доводи скаржника про те, що ОСОБА_2 було відмовлено у задоволення позову про визнання за ним права власності на 1/4 частину спірної квартири та те, що він достеменно знав про те, що його племінниця померла ще в 2011 році, а з заявою про прийняття спадщини звернувся лише у 2018 році колегією судді приймаються до уваги втім вони не дають правових підстав для задоволення її позову саме в силу того, що вона є власником лише 1/2 частини спірної квартири.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позивач всупереч ст.ст.12,81 ЦПК України не довела обставин, за умови настання яких відповідач підлягає виселенню зі спірного будинку з підстав, передбачених ст.116 ЖК України, рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.