Провадження № 6/760/704/21
У Х В А Л А

про примусове проникнення до житла

27.07.2021 Солом`янський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Зуєвич Л.Л.,

за участю: секретаря судового засідання - Кушніра Р.С.,

державного виконавця - Відешиної А.С. (довіреність № ВД-7 від 20.07.2021),

розглянувши матеріали подання державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Відешиної А.С. (далі - держвиконавець Відешина А.С. ) /м. Київ, пр. Повітрофлотський, 76б/, про примусове проникнення до житла боржника: ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ) / АДРЕСА_1 /; стягувачі: ОСОБА_3 / АДРЕСА_2 /, ОСОБА_4 / АДРЕСА_3 /, ОСОБА_5 / АДРЕСА_4 /,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

15.07.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшло подання держвиконавця Відешиної А.С. про надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника, а саме до квартири АДРЕСА_1 , з метою опису й арешту майна, що належить на праві власності боржнику, для подальшої його реалізації для виконання рішення суду в примусовому порядку.

Правовою підставою внесення подання вказано ст. 439 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - ЗУ «Про виконавче провадження»).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.07.2021 для розгляду зазначеного подання визначено суддю Зуєвич Л.Л. Відповідне подання фактично передано судді по реєстру 26.07.2021.

Відповідно до ч. 2 ст. 439 ЦПК України суд розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, негайно, але не пізніше наступного дня з дня його надходження до суду, без повідомлення (виклику) сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного чи приватного виконавця.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26.07.2021 з урахуванням приписів ч. 2 ст. 439 ЦПК України вказане подання призначено до розгляду у судовому засіданні на 27.07.2021.

Обґрунтування подання

Подання обґрунтоване наступним:

«На виконанні у Солом`янському відділі державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебуває зведене виконавче провадження № 59707450:

- ВП № 59577248 по примусовому виконанні виконавчого листа № 2-186/2011 від 21.09.2011 р. Святошинського районного суду м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 матеріальної шкоди в розмірі 47 058,40 грн, та моральної шкоди в розмірі 7 000 грн.

- ВП № 59577035 по примусовому виконанні виконавчого листа № 2-186/2011 від 07.10.2011 р. Святошинського районного суду м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 матеріальної шкоди в розмірі 42 272,80 грн, та моральної шкоди в розмірі 7 000 грн.

- ВП № 59577474 по примусовому виконанні виконавчого листа № 2-186/2011 від 05.10.2011 р. Святошинського районного суду м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальної шкоди в розмірі 39 880 грн., та моральної шкоди в розмірі 7 000 грн.

17.07.2019, 18.07.2019 державним виконавцем Мірошник О.В. керуючись ст. 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанови про відкриття виконавчого провадження, копії направлено сторонам виконавчого провадження.

15.08.2019 державним виконавцем здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1 , місцезнаходження боржника та його майна. На неодноразові стуки та дзвінки у двері квартири ніхто не відреагував, про, що складено відповідний акт державного виконавця.

18.09.2019 державним виконавцем направлено виклик боржнику та вимогу надати пояснення щодо виконання рішення суду та відповідно сплати боргу. В результаті боржник не відреагував та до відділу не з`явився.

19.09.2019 державним виконавцем Мірошник О.В. керуючись ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, копії постанови направлено сторонам виконавчого провадження.

Відповідно до інформації, що знаходиться у матеріалах виконавчого провадження, за боржником - ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на праві власності зареєстрована 1/4 частина двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,8 кв.м.

Згідно відповідей ДФС про джерела отримання доходів боржників - фізичних осіб - інформація в ДРФО відсутня, що стосується номерів рахунків, відкритих юридичними особами та/або фізичними особами - підприємцями - на обліку в органах ДПС не перебуває.

Згідно відповідей ПФУ про осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи - інформацію не знайдено.

Неодноразово державним виконавцем на адресу боржника направлялись виклики з`явитись до державного виконавця на прийом, які були Боржником проігноровано - Боржник жодного разу на прийом не з`явився.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов`язаний надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно з`являтися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Виклики, які направлялися боржникові з`явитися до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, боржником не виконуються.

Тривале невиконання рішення суду та ігнорування законних вимог державного виконавця тягне за собою порушення строків виконання рішення Солом`янського районного суду».

Щодо явки у судове засідання та наданих під час засідання пояснень

У судовому засіданні держвиконавець Відешина А.С. вимоги та доводи внесеного подання підтримала у повному обсязі.

Додатково повідомила, що за наявною інформацією власниками іншої частини квартири, про проникнення до якої ставиться питання є батьки божника ( ОСОБА_2 ), які померли, проте ОСОБА_2 у спадкові права не вступив.

Також, надала витяг з Реєстру територіальної громади міста Києва № 66388773 від 27.07.2021 за змістом якого вбачається, що за відповідною адресою ( АДРЕСА_1 ) зареєстровано лише одну особу - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Крім того, повідомила, що останній вихід за указаною адресою здійснено 15.06.2021 (на підтвердження чого надано акт), проте боржник не відчинив.

Держвиконавець наголосила, що наразі достеменно встановлено відсутність у боржника будь-яких офіційних доходів, транспортних засобів, рахунків у банках, а тому єдиним майном, яким він володіє та яка значиться як його місце реєстрації (проживання), є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

За умови вичерпання всіх можливостей виконати рішення суду без примусового проникнення до житла боржника, держвиконавець просила відповідне подання задовольнити.

Мотиви суду

Дослідивши матеріали подання про надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Положеннями ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 13 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Згідно з ч. 1 та п. 4 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.

Таким чином законодавцем з метою унеможливлення порушення прав боржника фактично запроваджено судовий контроль за діями виконавців, які полягають у наданні дозволу на таке проникнення саме за ухвалою суду.

Разом з тим, суд наголошує, що відповідно до ст. 30 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Подібні положення містить ст. 311 Цивільного кодексу України, за змістом якої житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення в ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із рятуванням життя людей та майна або з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, законом може бути встановлено інший порядок проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення в них огляду та обшуку.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага (абз. 5 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 376 у взаємозв`язку зі ст.ст. 151, 152, 153 ЦПК України від 31.05.2011 № 4-рп/2011).

Виходячи з наведеного, державний виконавець при виконанні виконавчих документів, виданих іншими органами (посадовими особами) щодо стягнення боргу або звернення стягнення, зобов`язаний керуватися нормами ЗУ «Про виконавче провадження», зокрема, звертати стягнення на майно боржника, в тому числі проводити опис й арешт майна боржника, а у разі неможливості потрапити у жиле приміщення боржника ставити перед судом питання про постановлення вмотивованого судового рішення про примусове проникнення до житла боржника.

Аналіз положень ЗУ «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Звертаючись до суду з вказаним поданням, держвиконавець Відешина А.С. , вказує, що рішення суду боржником не виконано, а проведення виконавчих дій щодо опису та арешту майна боржника не виявляється можливим, оскільки боржником не було надано доступу до квартир.

Питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця (ч. 1 ст. 439 ЦПК України).

Таким чином вирішення питання про примусове проникнення до житла віднесено до компетенції суду.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.02.2021 № 761/37339/19 (провадження № 61-4115св20): «рішення суду про проникнення в житло боржника має бути вмотивоване.

Це свідчить про те, що суду мають бути надані переконливі докази, які

б свідчили про те, що державний виконавець (приватний виконавець) вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла чи іншого володіння боржника, проте це не дало результатів.

Юридично важливою обставиною при розгляді подання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника є не лише факт невиконання рішення та неможливість виконавця потрапити до приміщення боржника для проведення опису й арешту його майна, а саме перешкоджання виконавцю у вчиненні таких дій».

Держвиконавець Відешина А.С. вказала, що дрежвиконавцями у даному виконавчому провадженні неодноразово вчинялись спроби здійснити перевірку та огляд приміщення, проте кожного разу за вказаною адресою, двері ніхто не відчиняв, за повідомленнями сусідів у квартирі наразі ніхто не проживає.

Повідомила, що ОСОБА_2 достеменно відомо про існування виконавчого провадження, що підтверджується, зокрема, тим, що він брав участь у судових засіданнях, за результатами яких прийнято судові рішення, які є предметом виконання. Всупереч наведеного, ОСОБА_2 свідомо вчиняє дії щодо ігнорування законних вимог державного виконавця.

Суд враховує, що матеріали виконавчого провадження свідчать, що держвиконавцем вживались всі необхідні дії передбачені Законом України «Про виконавче провадження» з метою примусового виконання виконавчого листа.

При цьому суд враховує, що ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Незважаючи на вихід за місцем реєстрації боржника, виконавцю неможливо здійснити перевірку майнового стану боржника, виявити майно та кошти, що належать боржникові, та на які можливо звернути стягнення, з причин незалежних від державного виконавця. Отже, примусове проникнення до житла боржника, залишається єдиним можливим заходом забезпечення виконання судового рішення, встановлення майнового стану боржника, виявлення майна та коштів, що належать боржникові.

Зважаючи, що квартира АДРЕСА_1 - належить боржнику на праві власності, відповідно до відомостей виконавчого провадження, наявні обґрунтовані підстави вважати, що в даній квартирі знаходиться майно та(або) кошти боржника, на які можливо звернути стягнення. Також, в разі подальшого звернення стягнення на зазначений об`єкт нерухомого майна, для об`єктивної оцінки вартості при примусовій реалізації, необхідно забезпечити доступ виконавця до зазначеного житла.

Згідно з вимогами п. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави у права людини з метою забезпечення загального блага, що зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 31.05.2011 № 4-рп/2011.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 439 ЦПК України, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку про законодавче збалансування прав як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення (входження) до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Так, відповідно до частини першої ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні у справі Янголенко проти України, no. 14077/05, від 10.12.2009 Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес.

У рішенні у справі Савіцький проти України, no. 38773/05, від 26.07.2012 Європейський суд з прав людини зазначив, що право, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити Конвенції.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що рішення у справі, що є предметом розгляду залишаються не виконаними вже близько 10 років, що є не припустимим.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що пункт 1 статті 6 Конвенції, interalia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (рішення Європейського суду з прав людини у справі Глоба проти України, no. 15729/07, від 05.07.2012).

З метою запобігання невиконання боржником своїх зобов`язань, забезпечення дотримання прав та інтересів стягувачів та спонукання боржника до виконання виконавчих листів: № 2-186/2011 від 21.09.2011, № 2-186/2011 від 05.10.2011 та № 2-186/2011 від 07.10.2011, виданих Святошинським районним судом міста Києва, суд приходить висновку, що у даному випадку вбачається необхідність в примусовому проникненні до житла боржника - ОСОБА_2 , а саме до квартири АДРЕСА_1 , з метою опису й арешту майна, що належить на праві власності боржнику, для подальшої його реалізації, для виконання рішення суду в примусовому порядку.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 259, 260, 268, 439 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Подання державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Відешиної А.С. - задовольнити.

Надати дозвіл державному виконавцю Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Відешиній А.С. на примусове проникнення до житла боржника - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для опису і арешту майна боржника з подальшою реалізацією для виконання рішення суду в примусовому порядку.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення чи протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали, постановленої без участі особи, яка її оскаржує.

Суддя Л. Л. Зуєвич