КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2021 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Ющенко Я.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Сергєєва Є.Г. ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Сергєєвим Євгенієм Георгійовичем, який діє на підставі договору, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування витрат на придання спільного сумісного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 , в якому просив стягнути з відповідача на його користь 1/2 частину витрат, понесених ним у результаті придбання спільного майна - двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , а саме 7 880 грн. 32 коп. та 77 477,63 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на дату подання цього позову становить еквівалент 1 705 964,44 грн., а всього на загальну суму 1 713 844,76 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 1995 року до 2010 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_4 .

При цьому, у період шлюбу, а саме 26.12.2006 року, ним було придбано у власність квартиру АДРЕСА_1 . Вартість квартири становила 140000,00 доларів США, які позивач повністю сплатив продавцеві перед укладенням договору купівлі-продажу.

ОСОБА_5 стверджував, що кошти для придбання квартири у сумі 110000,00 доларів США він отримав у якості кредиту за договором від 26.12.2006 року № ML-003/482/2006 у закритого акціонерного товариства "ОТП Банк" (далі - ЗАТ "ОТП Банк"). Решту коштів необхідних для придбання квартири у сумі 30000,00 доларів США позивач отримав у позику у ОСОБА_6 за договором від 20 грудня 2006 року.

ОСОБА_5 вказав, що за рахунок власних коштів протягом 2007-2008 років він повністю сплатив заборгованість за кредитним договором від 26.12.2006 року № ML-003/482/2006 та договором позики від 2012.2006 року.

Також, позивач зазначив, що кошти, отримані в борг у ОСОБА_6 , він повернув позикодавцеві частково за рахунок коштів, запозичених у ОСОБА_7 за договором позики від 08.12.2007 року. Кошти для сплати заборгованості за кредитним договором від 26.12.2006 року № ML-003/482/2006 у сумі 80000,00 доларів США він запозичив у ОСОБА_7 на підставі договору позики від 07.12.2007 року, а у сумі 25740,26 доларів США - у ОСОБА_8 за договором позики від 15.05.2008 року.

Крім того, у зв`язку з придбанням квартири та отриманням кредиту нимвитрачено додатково 15760,00 грн, з яких: 1500,00 грн на оплату комісії за кредитне обслуговування, 7070,00 грн на оплату збору на обов`язкове державне пенсійне страхування при купівлі квартири; 1666,50 грн на оплату страхового платежу за договором страхування квартири від 26.12.2016 року № 001135/127040406; 3575,44 грн - на оплату страхового платежу за договором страхування квартири від 26.12.2016 року № 001135/127040406; 458,70 грн на оплату страхового платежу за договором страхування квартири від 21.12.2007 року № УБG №0023033; 1490,00 грн на оплату страхового платежу за договором страхування квартири від 21.12.2007 року № УБG №0023034.

Разом з тим, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.11.2014 року у справі № 22-ц/2690/12030/14 здійснено розподіл спільного майна подружжя ОСОБА_1 , визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , автомобіль Hyundai Getz, д.н.з. НОМЕР_1 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , автомобіль Hyundai Sonata, д.н.з. НОМЕР_2 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29.03.2012 року у справі № 2-117/12 визнано недійсними договір позики від 08.12.2007 року, укладений між ОСОБА_7 та позивачем, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 борг у сумі 799000,00 грн, що еквівалентно 100000,00 доларів США; визнано недійсним договір позики від 15.05.2008 року, укладений між ОСОБА_8 та позивачем, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 борг у сумі 878900,00 грн, що еквівалентно 110000,00 доларів США.

Отже, як вказав позивач, суд виключно на нього поклав обов`язок щодо повернення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 коштів, які він запозичив для погашення заборгованості перед ОСОБА_6 та ЗАТ "ОТП Банк", яка виникла у зв`язку з придбанням ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 .

Зважаючи на те, що відповідач набув у власність у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , на думку позивача, ОСОБА_4 повинна відшкодувати йому половину витрат, які він поніс для придбання згаданої квартири у сумі 77477,63 доларів США, що еквівалентно 1705964,44 грн, та 7880,32 грн, а загалом - 1713844,76 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13.04.2021 року у задоволенні позову відмовлено (т. 2, а.с. 126-131).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції наявних у матеріалах справах доказів на підтвердження тих обставин, що спірна квартира хоча і була придбана ним за кредитні та запозичені у ОСОБА_6 кошти, але погашення кредиту та повернення позики ОСОБА_6 здійснювалося позивачем виключно за рахунок своїх власних коштів, а не спільних коштів подружжя ОСОБА_1 .

При цьому, зауважує, що суд безпідставно та помилково прийняв факт погашення банківського кредиту у період шлюбу подружжя ОСОБА_1 як беззаперечний доказ відсутності підстав для задоволення позову (т. 2, а.с. 132-142).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03.06.2021 року відкрито апеляційне провадження та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (т.2, а.с. 151, 152).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03.06.2021 року справу призначено до розгляду (т.2, а.с. 153).

Позивач та його представник у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явилися у cудове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.11.1995 року до 04.02.2010 року.

За час шлюбу з позивачем за договором купівлі-продажу від 26.12.2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., придбано у ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_1 .

При цьому, зважаючи на те, що квартира АДРЕСА_1 придбана за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за їх спільні кошти, Апеляційний суд м. Києва у своєму рішенні від 18 листопада 2014 року у справі № 22-ц/2690/12030/14, визнав згадане житлове приміщення об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та провів його поділ, визнавши за кожним з них право власності на 1/2 частину цієї квартири.

Також, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29.03.2012 року у справі № 2-117/12 визнано недійсними договір позики від 08.12.2007 року, укладений між ОСОБА_7 та позивачем; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 борг у сумі 799000,00 грн, що еквівалентно 100000,00 доларів США; визнано недійсним договір позики від 15.05.2008 року, укладений між ОСОБА_8 та позивачем; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 борг у сумі 878900,00 грн, що еквівалентно 110000,00 доларів США.

Як встановлено вказаним судовим рішення, кошти, отримані позивачем за цими договорами, не були використані ним на задоволення потреб сім`ї ОСОБА_1 , а отже, ці договори позики не укладались ОСОБА_1 в інтересах сім`ї та не породили для ОСОБА_4 обов`язку з повернення коштів за ними.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що суд виключно на нього поклав обов`язок щодо повернення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 коштів, які він запозичив для погашення заборгованості перед ОСОБА_6 та ЗАТ "ОТП Банк", яка виникла у зв`язку з придбанням ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 .

Так, ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За положеннями ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

При цьому, як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17, конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя лише в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Верховний Суд у своїй постанові від 13.03.2019 року у справі №490/6024/16-ц зазначив, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Внаслідок укладення кредитного договору чи договору позики у подружжя виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Разом з тим, положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 4, 5 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиціальність фактів ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони й інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судом в рішенні факти і правовідносини. Факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили не доводяться знову при розгляді інших цивільних справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, у рішенні Апеляційного суду м. Києва від 18.11.2014 року у справі № 22-ц/2690/12030/14 зазначено, що ОСОБА_1 не доведено, що він сплатив банку заборгованість за кредитним договором від 26.12.2006 року № ML-003/482/2006 за рахунок його особистих коштів.

Також, судом апеляційної інстанції було відхилено доводи ОСОБА_1 з приводу того, що кошти, отримані ним за договором позики у ОСОБА_6 , були витрачені на придбання квартири АДРЕСА_1 , тобто на задоволення потреб сім`ї ОСОБА_1 .

Натомість, як вже зазначалось вище, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.11.2014 року встановлено, що квартира АДРЕСА_1 придбана за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та за їх спільні кошти, а договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не укладався в інтересах сім`ї ОСОБА_1 .

Таким чином, зважаючи на викладене, а також враховуючи те, що кошти за кредитним договором від 26.12.2006 року № ML-003/482/2006 були повернуті у період шлюбу сторін у справі, а докази того, що позивач платив кредит коштами, які за своєю природою, є його особистими коштами, а не спільним майном подружжя, відсутні, суд першої інстанції, визнавши встановлені рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.11.2014 року обставини такими, що мають преюдиційне значення для даної справи, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати позивачеві половину коштів, сплачених на виконання зобов`язань за вищенаведеним правочином.

Також, зважаючи на відсутність у матеріалах справи належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що виконання зобов`язань за договорами страхування щодо сплати страхових премій здійснювалось позивачем за рахунок його особистих коштів у період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , суд першої інстанції правомірно відмовив позивачеві у задоволенні його вимог про покладення на відповідача обов`язку відшкодувати половину коштів, сплачених за цими правочинами.

Посилання апелянта на те, що висновок суду першої інстанції щодо преюдиційності обставин, встановлених рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.11.2014 року, є помилковим, колегія суддів вважає безпідставними, адже вирішуючи питання поділу спільного майна подружжя, судом досліджувалися та було надано оцінку тим обставинам, на які позивач посилався в обгрунтування заявлених позовних вимог у даній справі.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

При цьому, у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Сергєєвим Євгенієм Георгійовичем, - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування витрат на придання спільного сумісного майна подружжя - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 20 липня 2021 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська