П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2021 року м. Київ

Справа № 757/75138/2021

Провадження № 22-ц/824/6132/2021

Резолютивна частина постанови оголошена 21 липня 2021 року

Повний текст постанови складено 22 липня 2021 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Журавльова Д.Д.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Центральне об`єднання Управління Пенсійного фонду України вм.Києві

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Штіфоновим Павлом Сергійовичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 завдану майнову шкоду в сумі 212 107,50 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 25.05.2014 року вона набула право на пенсію за віком по досягненню 57 років і 6 місяців. Пенсія при повному стажі на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» була призначена позивачу довічно, однак, з 01.04.2015 року ОСОБА_1 було повністю припинено виплату пенсії за віком з дискримінаційних підстав за професійною ознакою, а саме, у зв`язку із тим, що вона нібито працює суддею, хоча на той час вона лише рахувалась суддею Армянського міського суду АР Крим та чекала переведення до іншого суду України. Указом Президента України № 564/2015 від 26.09.2015 року позивача було переведено на посаду судді Оболонського районного суду м. Києва, де вона почала працювати з 09.10.2015 року. Тобто, ОСОБА_1 перестали виплачувати пенсію тільки через формальну наявність статусу судді, хоча роботою судді у передбачений законом спосіб її було забезпечено лише через півроку після припинення втрати пенсії. Так, з 01.10.2017 року відповідачем було поновлено виплату пенсії за віком ОСОБА_1 . Отже, протягом 30 місяців, а саме, з 01.04.2015 року по 01.10.2017 року, сума невиплаченої позивачу пенсії склала 212 107,50 грн., що є майновою шкодою.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.12.2017 року у відкриті провадження за позовом ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відшкодування майнової шкоди відмовлено.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 21.02.2018 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14.12.2017 року скасовано та справу направлено для продовження розгляду.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.03.2018 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відшкодування майнової шкоди та підготовче засідання призначено на 13.04.2018 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відшкодування майнової шкоди - відмовити.

Не погоджуючись з рішенням суду, представником ОСОБА_1 адвокатом Штіфоновим П.С., подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати ат ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права.

Головним управлінням пенсійного фонду України в м. Києві, подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якій відповідач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги. При цьому зазначено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». З 01.04.2015 року виплату пенсії ОСОБА_1 було припинено відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року, з 01.01.2016 року - відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року, з 01.01.2017 року - відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року. Зазначеними Законами передбачалося зупинення виплат деяких пенсії, в т.ч. і працюючим суддям. Рішенням Конституційного Суду України №4-рп/2016 від 08.06.2016 року не визнано неконституційною ч.1 ст.47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення». Отже, будь-які підстави для повернення коштів за цей період відсутні.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Штіфонов П.С. підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача Латонова Т.А. в судовому засіданні 16 червня 2021 року проти доводів апеляційної скарги заперечувала посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду. В судове засідання 21 липня 2021 року представник відповідача в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача у відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзивах на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зробив висновок про те, що позивач не навів обґрунтування позовних вимог та не надав суду жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому шкоди та її розміру. Суд вважав, що позивач, звертаючись до суду із даним позовом, помилково підміняє поняття відшкодування шкоди (як відповідальність) на боргове (грошове) зобов`язання. Фактично ОСОБА_1 не погодилась із діями ГУ ПФУ у м. Києві щодо призупинення виплати пенсії та звернулась з цим позовом до суду, у якому, серед іншого, просить стягнути розмір недоотриманої пенсії за період з 01.04.2015 року по 30.09.2017 року, називаючи це майновою шкодою.

Також, позивачем не доведено протиправності поведінки ГУ ПФУ у м. Києві та причинного зв'язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Надаючи оцінку аргументам, наведеним в апеляційній скарзі, апеляційний суд виходить з такого.

Як убачаєтиься з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З 01.04.2015 року по 30.09.2017 року, у зв`язку зі змінами у законодавстві, виплату пенсії ОСОБА_1 було припинено. З 01.10.2017 року ОСОБА_1 було поновлено виплату пенсії.

Позивач вважає, що її незаконно позбавлено права на пенсію у період з 01.04.2015 року по 30.09.2017 року, отже, сума невиплаченої пенсії є майновою шкодою у формі прямих збитків та інфляційних втрат.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу положень ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1, п. 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У ст. 1166 Цивільного кодексу України визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

Частиною 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, обов`язковими підставами відшкодування матеріальної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Перераховані складові для деліктних зобов'язань є обов'язковими. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

З аналізу наведеної норми слідує, що положення ст. 1173 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності, зокрема, відсутність вини.

За умовами даного делікту, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди органом державної влади, суду необхідно з`ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме, встановити факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності, шкідливого результату такої поведінки (шкоди), причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою.

В той же час, в спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної виконавчої служби та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Проте, позивач не навів обґрунтування позовних вимог та не надав суду жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому шкоди та її розміру. При цьому, як вірнор зазначив суд першої інстанції,позивач, звертаючись до суду із даним позовом, помилково підміняє поняття відшкодування шкоди (як відповідальність) на боргове (грошове) зобов`язання. Фактично ОСОБА_1 не погодилась із діями ГУ ПФУ у м. Києві щодо призупинення виплати пенсії та звернулась з цим позовом до суду, у якому, серед іншого, просить стягнути розмір недоотриманої пенсії за період з 01.04.2015 року по 30.09.2017 року, називаючи це майновою шкодою.

Також, позивачем не доведено протиправності поведінки ГУ ПФУ у м. Києві та причинного зв'язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою.

В даному випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності ГУ ПФУ у м. Києві.

Так, з 01.04.2015 року виплату пенсії ОСОБА_1 було припинено відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року, з 01.01.2016 року - відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року, з 01.01.2017 року - відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року. Зазначені положення Законів неконституційними не визнавались.

Отже, ГУ ПФУ у м. Києві діяло в межах наданих йому повноважень, відповідно до норм чинного законодавства.

ОСОБА_1 з адміністративним позовом до ГУ ПФУ у м. Києві щодо визнання дій (бездіяльності) протиправними та про визнання рішення про призупинення виплати пенсії протиправним до адміністративного суду не зверталась. В матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності судового рішення, яке набрало законної сили, щодо визнання дій (бездіяльності) ГУ ПФУ у м. Києві щодо призупинення виплати пенсії позивачу незаконними.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

ОСОБА_1 належних та допустимих доказів обставин, викладених в позовній заяві щодо заподіяння їй майнової шкоди незаконними діями відповідача та обґрунтування її розміру суду не надано.

Більш того, позивач на розмір шкоди також нараховує індекс інфляції.

Проте, нарахування встановленого індексу інфляції передбачає ст.. 625 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення визначений у грошових зобов`язаннях. Проте, між позивачем та відповідачем виникли деліктні, а не зобов`язальні правовідносини, відтак, нарахування встановленого індексу інфляції не застосовується до спірних правовідносин.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновок суду першої інстанції, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до незгоди з висновком суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати мотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, серед іншого, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на приписи законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок, що випливає зі статті 6 Конвенції, з мотивування може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

У § 30 рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» ЄСПЛ зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дав відповідь на всі аргументи і доводи учасників справи, які мають важливе юридичне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, Київський апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення в цій частині відсутні.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій немає.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Штіфоновим Павлом Сергійовичем- залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна