КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Мальцев Д.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6622/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Савченка С.І.,Верланова С.М.

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Київської міської прокуратури на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року у справі за позовом Керівника Київської місцевої прокуратури №10 (Шевченківської окружної прокуратури м. Києва) в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів купівлі-продажу, скасування рішення про державну реєстрацію, витребування майна у добросовісного набувача.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У серпні 2019 року керівник Київської місцевої прокуратури № 10 ( Шевченківська окружна прокуратура м. Києва ) в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду із вказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у ході досудового розслідування кримінального провадження № 0006663 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України встановлено, що група нежитлових приміщень АДРЕСА_1 , які належать територіальній громаді м. Києва, вибули з володіння поза волею її власника.

Зокрема, як зазначає позивач, уповноваженим органом не приймалось рішення щодо приватизації спірного майна, а відтак таке майно є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради та не могло бути відчужене відповідачкою ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, оскільки відповідачка ОСОБА_1 не набула право власності на вказане нежитлове приміщення, не проживала там, нарахування житлово-комунальних послуг на вказану квартиру почало здійснюватися з квітня 2016 року.

Крім того, згідно відповіді приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Криворучко В.П., ним не посвідчувався договір АВН 105121, серія та № 3683 від 22 вересня 2000 року про купівлю-продаж квартири АДРЕСА_1 . З урахуванням вказаних обставин , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири від 22 вересня 2000 року не відповідає вимогам ст. 47, 48, 59, 225, 227 ЦК УРСР і має бути визнаний судом недійсним.

Крім того, підлягає визнанню недійсним і договір купівлі-продажу від 16 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки суперечить вимогам чинного законодавства, з огляду на те ,що вчинений всупереч вимогам ст. 203 ЦК України, так як відповідач ОСОБА_2 не мав достатній обсяг повноважень для відчуження зазначеної квартири, право власності на яку не набув.

В подальшому, відповідачка ОСОБА_3 відчужила спірну квартиру відповідачці ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 11 вересня 2017 року .

За таких обставин, спірне нерухоме майно вибуло із власності позивача поза його волею з порушенням встановленого законодавством порядку та на підставі неіснуючих документів. Позивач також вважає, що у зв`язку з наведеним підлягають скасуванню рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, внесені 16 грудня 2015 року та 12 вересня 2017 року. Також позивач просив витребувати належне йому майно увідповідачки ОСОБА_4 на підставі ст. 388 ЦК України.

Поважність причин пропуску позовної давності позивач обґрунтовує тим, що про порушення прав останнього йому стало відомо лише у травні 2017 року з листа Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації № 109/01/25-4171 від 29 травня 2017 року . Раніше Київська міська рада не знала та не могла знати про порушення своїх прав, оскільки не була стороною правочинів, а тому вважає, що позовна давність для звернення до суду з вказаним позов пропущена з поважних причин, а тому наявні підстави для відновлення строків позовної давності.

У березні 2020 року позивач уточнив позовні вимоги , і з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:

відновити строк позовної давності;

визнати недійсним договір купівлі-продажу АВН № 105121 про купівлю-продаж квартири АДРЕСА_1 , укладеного 22 вересня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 , оформлену записом, вчиненим 16 грудня2015 року державним реєстратором приватним нотаріусом КМНО Коноваловою Е.А. за № 12560461 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00;

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири НАН 036833, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі № 3349;

скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 , оформлену записом, вчиненим 16 грудня 2015 державним реєстратором приватним нотаріусом КМНО Коноваловою Е.А. за № 12560783 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00; витребувати від відповідача 4 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлове приміщення, зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно як квартира АДРЕСА_1 ; скасувати державну реєстрацію права власності відповідача 4, оформлену записом, вчиненим 11.09.2017 державним реєстратором приватним нотаріусом КМНО Ляшенко В.В. за № 22283256 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

Відповідачка ОСОБА_4 у своєму відзиві проти позову заперечувала , просила відмовити в задоволенні, оскільки позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Зазначє, що вона є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, відкрито та прозоро користується ним. При цьому, до моменту подання позову ані Київська міська рада, ані її виконавчий орган до відповідачки з вимогами про повернення квартири не звертались, право власності відповідача цими органами не оспорювалось. На думку відповідачки, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності підстав, передбачених ст. 388 ЦК України щодо витребування у неї спірного нерухомого майна. Крім того, спірна квартира не набувала статусу нежитлового приміщення, доказів протилежного прокурором не надано. Крім того, ОСОБА_4 просить застосувати строки позовної давності до заявлених позовних вимог, оскільки як стверджує позивач, вибуття спірного майна із власності територіальної громади відбулось 16 грудня 2015 року , в той час коли до суду прокурор звернувся лише 12 серпня 2019 року ,тобто після спливу 3 років та 7 місяців. При цьому, необізнаність Київської міської ради про порушення її права та про з`ясування зазначеної обставини лише у травні 2017 року не є поважною причиною пропуску строку позовної давності, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 22 травня 2019 року по справі № 234/3341/15-ц, незнання про порушення через байдужість до своїх прав не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2019 року позовну заяву повернуто позивачу.

Постановою Київського апеляційного суду від 28лютого 2020 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2019 року - скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 12 березня 2020 року по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі, сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Київська міська прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, та постановити нове рішення яким задовольнити позов.

В апеляційній скарзі зазначено, що суд неповно з`ясував всі обставини ,що мають значення для вирішення справи , зокрема не взяв до уваги надані позивачем докази щодо належності майна позивачу, і не дав цьому відповідну оцінку, а відтак прийшов до передчасного висновку про відмову у позові.

У відзиві на апеляційну скаргу , відповідачка ОСОБА_4 зазначила , що рішення суду першої інстанції є обгрунтованим , відповідає вимогам чинного законодавства, підстави для його скасування відсутні .

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язк

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 03 червня 2021 року , 08 липня 2021 року, 20 липня 2021 року за адресами , зазначеними в матеріалах справи. Заяв щодо зміни місяця проживання або місцезнаходження, про відкладення від сторін не надходило. Представник апелянта , та представник відповідачки ОСОБА_4 приймали участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції .

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що зацікавлені особи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, про причини неявки суду не повідомили , колегія суддів вважає , що вважати причини їх неявки до суду поважними , відсутні.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно договору купівлі-продажу спірної квартири від 22 вересня 2000 року , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Криворучком В.П., зареєстрованого в реєстрі за 3683, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за яким останній набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 .( т.1 а.с. 147)

Згідно довідки Київського міського БТІ № В-2015 № 4231, виданої ОСОБА_2 , квартира АДРЕСА_2 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Криворучко В.П.( т.1 а.с. 150) .

Згідно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 16 грудня 2015 року , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Коноваловою Е.А., зареєстрованого в реєстрі за № 3349, ОСОБА_3 набула у власність спірну квартиру ( т.1 а.с. 134-137) .

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 49986289 від 16 грудня 2015 року , попереднім власником ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру було набуто на підстав договору купівлі-продажу квартири, серія та № 3683, виданий 22.09.2000, видавник - приватний нотаріус КМНО Криворучко В.П.( т.1 а.с. 115)

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 49987722 від 16 грудня 2015 року , за ОСОБА_3 було зареєстроване право власності на спірну квартиру.( т.1 а.с. 138)

В подальшому був укладений договір купівлі-продажу квартири від 11 вересня 2017 року , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ляшенко В.В., зареєстрованим в реєстрі за № 2149, за яким ОСОБА_4 за відплатним договором набула у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .( т.1 а.с. 132-133) .

Відповідно до Інформаційної довідки № 131634472 від 20 липня 2018 року , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначено, що вказана квартира є об`єктом житлової нерухомості, відомості про право власності на неї вперше внесені 16 грудня 2015 року з посиланням на оскаржувані договори. Власником майна зазначена ОСОБА_4 .( т.1 а.с. 156-158) .

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

Отже, за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно.

При цьому, згідно ст. 143 Конституції України, територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму (ч. 1 ст. 2 Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності за положеннямист.321 ЦК України є непорушним і ніхто не може протиправно бути обмеженим в реалізації свого права власності.

Згідно ч. 1, 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень прав та їх обтяжень», за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 06 липня 1999 року №1099, будинки № 17-В та АДРЕСА_4 переведені у нежилі. Посилання у цьому розпорядженні щодо будинку АДРЕСА_5 відсутнє. ( т.1 а.с. 76-77) .

Рішенням Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096 затверджено перелік об`єктів права комунальної власності територіальної громади м. Києва, до яких, зокрема, увійшов житловий будинок АДРЕСА_6 .( т.1 а.с. 74-75) .

У довідці Київського міського БТІ від 09 листопада 2018 року зазначено , що при проведенні технічної інвентаризації 20 жовтня 1964 року за адресою АДРЕСА_7 , на 1 поверсі були проінвентаризовані дві житлові квартири № 28 та № 29 . В подальшому інвентаризація була у 2014 та у 2015 роках. За даними матеріалів інвентаризаційної справи колишні квартири № 28 і №29 і нежитлові приміщення №28 і №29 відносяться до одних і тих самих об`єктів нерухомого майна( т,1 ас. 128) .

Згідно Інформаційної довідки КП Київської міської ради Київського Міського БТІ від 31 січня 2017 року № ББ-2017№5, згідно з даними реєстрових книг Бюро, за адресою Терещенківська, 17 - Б на праві власності квартири № 28 і № 29 не зареєстровані. По нежитловому фонду нежиле приміщення № 29 у вище вказаному будинку на праві власності не зареєстровано.( т.1 а.с. 77) .

Крім того ,як видно із довідки КП Київської міської ради Київського Міського БТІ ( грудень 2015 року) квартира АДРЕСА_2 на праві власності зареєстрована зха реєстровим номером 2281 за ОСОБА_2 ( т.1 а.с. 150) .

Відповідно до копії повідомлення КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення від 06 грудня 2016 року № 1455/вих, адресованого Начальнику Шевченківського управління поліції ГУНП у м. Києві, нежитлові приміщення загальною площею 50, 5 кв.мв будинку АДРЕСА_6 були передані в оренду ГО «Взаємодопомога», однак при обстеженні зазначеного приміщення було встановлено, що двері до приміщення зачинені, орендар на зв`язок не виходить, в приміщеннях проводяться ремонтні роботи, у зв`язку з чим КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» просить провести перевірку щодо можливого відчуження та набуття права власності на нежитлові приміщення, в тому числі і за зазначеною адресою.( т.1 а.с. 64) .

У судовому засіданні також встановлено, що 04червня 2017 року розпочато кримінальне провадження за № 0006663 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України за фактом незаконного вибуття з володіння поза волею власника групи нежитлових приміщень АДРЕСА_9 (до 1992 року АДРЕСА_5 , які належали територіальній громаді міста Києва.( т.1 а.с. 37, 58)

Згідно листа Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації від 29.05.2017 № 109/01/25-4171, адресованого Голові постійної комісії Київради з питань власності, зазначено , що за інформацією КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» встановлено випадки заволодіння без правових підстав нежитловими приміщеннями комунальної власності територіальної громади м. Києва, в тому числі і за адресою: АДРЕСА_6 , площею 50, 5 кв.м. Крім того, у вказаному листі також йшлось, що Шевченківською РДА про вказані обставини повідомлено правоохоронні органи.( т.1 а.с. 65-66).

У листі Департаменту комунальної власності м. Києва від 13 серпня 2018 року № 062/06/90-7378, зазначено , що департамент не є розпорядником інформації про окремі приміщення у будинках, їх опис, місце розташування, поверхові плани тощо, приватизацію запитуваних приміщень не здійснював, оскільки до 2010 року жилий будинок загальною площею 357, 4 кв.м (у т.ч. нежилі приміщення пл. 47, 5 кв.м) на АДРЕСА_6 належав до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району, а рішення щодо майна (користування, продажу) приймались Шевченківською районною у м. Києві радою( т.1 а.с. 71-73).

Відповідно до листа Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 14 серпня 2018 року № 109/01-45-7526, на підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року № 1112, додатку 3 до Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31 січня 2011 року № 121, розпорядженням Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 09 лютого 2011 року № 80, житловий будинок № 17Б разом з нежитловими приміщеннями загальною площею 47, 5 кв.м закріплено за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва». Також з листа вбачається, що на підставі розпорядження ШРДА від 05червня 2015року № 316 між Шевченківською районною в м.Києві державною адміністрацією , ГО «Взаємодопомога» та КП ««Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» укладено договір № 380/1 про передачу майна територіальної громади м. Києва, а саме групи нежитлових приміщень № 29 загальною площею 50, 5 кв.м. в оренду ГО «Взаємодопомога». В подальшому за рішенням Господарського суду м. Києва від 28лютого 2017 року вказаний договір було розірвано. Також з листа вбачається, що відсутня інформація щодо відчуження нежитлових приміщень за вказаною адресою.( т.1 а.с. 68-69, 93-104) .

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Криворучко В.В. у листі від 28 серпня 2018 року ( вих.№ 16/01-16 ) повідомляє Київську місцеву прокуратуру № 10 про те, що ним не посвідчувались договори купівлі-продажу квартир № 28 та АДРЕСА_2 , зареєстровані в реєстрі 04вереня 2000 та 22 вересня 2000 за реєстровими №№ 2123 та 3683.( т.1 а.с. 122)

Згідно листа Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради від 24 травня 2019 року за № 12/2405/2 приватизація чи відчуження з комунальної власності в будь-який інший спосіб нежитлових приміщень або квартири АДРЕСА_1 не здійснювались. Рішення про приватизацію нежитлових приміщень або квартири № 29 не приймалось. Переведення квартири до нежитлового фонду не здійснювалось.( т.1 а.с. 68)

Як видно з наявних в матеріалах справи копій Технічного паспорту на приміщення громадського призначення, вбудовані в житловий будинок, група нежитлових приміщень АДРЕСА_2 , виготовлений на замовлення КП «Керуюча дирекція Шевченківського району» 12 травня 2014 року , за підписом начальника Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна ОСОБА_5 , Інвентаризаційна справа № 548, район Шевченківський. Згідно Додатку 6.3 «Експлікація», загальна площа нежитлових приміщень № 29 50, 5 кв.м.. Слід зазначити , що адреса вказана : АДРЕСА_6 , а не 17-Б , яка є предметом спору у даній справі .( т.1 а.с. 82- 85 ).

Згідно листа Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 26 квітня 2019 року № 02/4640, адресованого Керівнику Київської місцевої прокуратури № 10, зазначено ,що концерн не здійснює обліку житлових та нежитлових приміщень та власників( наймачів, орендарів) таких приміщень. Відповідно до даних програмно-апаратного комплексу для нарахувань за житлово-комунальні послуги, нарахування житлово-комунальних послуг здійснюється на житлову квартиру АДРЕСА_2 . Особовий рахунок відкритий з квітня 2016 року, з жовтня 2017 року власником особового рахунку є ОСОБА_4 . Крім того, Концерном надано довідку від 23 квітня 2019 року № 02/10-41 щодо наявності заборгованості ОСОБА_4 за оплату житлово-комунальних послуг.( т.1 а.с. 167-168)

Судом першої інстанції досліджені й інші докази, наявні в матеріалах справи : -копія заяви ОСОБА_6 про вчинення кримінального правопорушення від 03червня 2017року ( т.1 а.с. 59-61) ,

копія листа Департаменту комунальної власності м. Києва від 24 квітня 2019 року № 062/02/08-3912( т.1 а.с. 62-63) ,

копія повідомлення про обставини, що можуть свідчить про вчинення кримінального правопорушення( т.1 а.с. 64),

копія протоколу допиту свідка від 18 липня 2017 року ( т.1 а.с. 86-89),

копія листа Шевченківської РДА від 18 серпня 2017 року за № 109/03/25-7564, адресований старшому слідчому ВП ТВМ-4 Шевченківського УП ГУНП України у м. Києві Гаврилишину П.В( т.1 а.с. 90-92) ,

копії рішень Господарського суду м. Києва від 08 грудня 2016 року та від 28 лютого 2017 року щодо стягнення заборгованості по орендній платі , розірвання договору оренди та виселення ГО «Взаємодопомога»( т.1 а.с. 93-104)

копія постанови про арешт коштів ГО « Взаємодопомога» від 14 лютого 2017 року ( т.'1 а.с. 105-106) ,

Витяг з Розпорядження від 05 червня 2015 року № 316 Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації ( т.1 а.с. 107-108) .

копія переліку переможців конкурсу оренди нежитлових приміщень( т.1 а.с. 109)

копія технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_10 ( т.1 а.с. 110-112)

копія Умов конкурсу на право оренди майна територіальної громади м. Києва від 15 квітня 2015 року ( т.1 а.с. 113- 115)

копія витягу з протоколу № 10 засідання конкурсної комісії ( т.1 а.с. 116-117),

копія протоколу допиту свідка від 07 березня 2018 року( т.1 а.с. 118-121) ,

копія акту обстеження нежитлових приміщень, датованого жовтнем 2018 року( т.1 а.с. 122-123) ,

копія Договору про передачу майна територіальної громади м. Києва в оренду від 06 липня 2015 року ( т.1 а.с. 124-126) ,

копія опису документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, суду від 07 березня 2018 року ( т.1 а.с. 129-131)

копія Висновку про вартість майна ( т.1 а.с. 151-152) ,

копія Довідки, виданої ОСОБА_2 (форма 3)( т.1 а.с. 146),

копія інформаційної довідки КМ БТІ датованої груднем 2015 року (число прочитати неможливо).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно роз`яснень, які містяться предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи позивача, ґрунтуються на тому ,що спірна квартира є нежитловим приміщенням, належала на праві комунальної власності територіальній громаді м. Києва та вибула з її володіння поза її волею.

Судом першої інстанції вказані доводи вірно не взяті до уваги з огляду на встановлені обставини та наявні в матеріалах справи докази.

Так, із наданих до матеріалів справи позивачем доказів не вбачається наявності будь-яких первинних правовстановлюючих документів, які б підтверджували набуття позивачем речових прав на спірне нежитлове приміщення, а також тієї обставини, що майно належить до комунальної власності та має статус нежитлових приміщень.

Крім того, надані позивачем відповіді перелічених установ, організацій та підприємств є суперечивлими за своїим змістом ,оскільки з частини листів вбачається, що спірна квартира належить до нежитлових приміщень, з інших вбачається, що переведення квартири до нежитлового фонду не здійснювалось, зазначена різна площа спірної квартири (нежитлових приміщень), різні адреси місцезнаходження нерухомого майна - АДРЕСА_6 та АДРЕСА_6 .

За таких обставин,висновок суду ,що вказані докази достеменно не визначають статус спірного майна як нежитлового або житлового є цілком обгрунтованими Крім того , доказів ,що у передбаченому законом порядку до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно позивачем були внесені відповідні відомості не надано . Не надано таких доказів і до апеляційної скарги

Посилання позивача як на обґрунтування своїх вимог на рішення Господарського районного суду м. Києва,судом першої інстанції правильно не враховано ,з огляду на ту обставину , що рішення прийняте винесене 08 грудня 2016 року , в той час коли відомості щодо зміни власника спірного нерухомого майна вже були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 16грудня 2015року . Крім того, вказане рішення не є доказом недійсності оспорюваних договорів.Жодних обставин з цього приводу рішення суду не встановлювалось.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відсутність порушеного права , чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам ,визначеним законодавством є підставою для відмови у позові.

Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Підставою недійсності правочину у відповідності до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

За таких обставин, оскільки перший оспорюваний договір було укладено 22 вересня 2000 року , суд першої інстанції вірно враховував положення ЦК УРСР, зокрема, згідно ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває право власності лише в тих випадках, коли згідно :і статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно.

Стаття 227 передбачала, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18червня 1994 року № 18/5 (чинної до 2004 року ) визначено, що нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму.

Пунктом 27 зазначеної інструкції, передбачено, що відповідно до чинного, на той момент, законодавства обов`язковому нотаріальному посвідченню підлягають: - договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку (квартири), іншого нерухомого майна (статті 227, 242, 244, 426 Цивільного кодексу).

Недодержання цих вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Згідно ст. 59 ЦК УРСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Разом з тим, надані до матеріалів справи докази, такі як лист приватного нотаріуса про те, що він оспорюваний договір, укладений між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не посвідчував, не є належним і допустимим доказом того ,що оспорювані прокурором договори укладені з порушенням норм чинного на момент укладення спірного договору, законодавства, і такий висновок суду є правильним .

Доказів того, що оспорювані договори укладені на підставі підроблених чи неіснуючих документів, матеріали справи також не містять. Відсутні у матеріалах справи і докази того, що винних осіб в рамках кримінального провадження притягнуто до кримінальної відповідальності. Не надано таких доказів і до апеляційної скарги .

Доводи апелянта ,що судом неправильно застосовані норми матеріального права , і не застосовані норми права , які діяли на час укладення договрів,спростовуються висновками суду , в яких суд дав належну цінку цим обставинам . Інших належних та допустимих доказів того, що оспорювані прокурором договори укладені з порушенням норм чинного законодавства, матеріали справи не містять.

У відповідності до положень ст. 203, 215 ЦК України позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів недійсності укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу , зареєстрований в реєстрі № 3349.

За таких обставин, висновки суду ,що відсутні правові підстави для задоволення вимог прокурора про визнання договору купівлі-продажу АВН № 105121 про купівлю-продаж квартири АДРЕСА_2 , укладеного 22вересня 2000року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , визнання договору купівлі-продажу квартири НАН 036833, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрований в реєстрі № 3349,є ціком обгрунтованим . Доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновків суду ,є тотожними доводам позову , які були детально досліджені судом першої інстанції .

Враховуючи вказане , суд першої інстанції правильно вважав ,що не підлягають задоволенню і вимоги про скасування державної реєстрації права власності відповідачів на спірне нерухоме майно.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Суд при вирішенні спорів даної категорії повинен розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Враховуючи ,що позивачем не доведено наявності у нього речових прав на спірне нерухоме майно, не доведено обставини, що спірні договори укладені з порушенням норм чинного законодавства та є недійсними, а отже не доведено і тієї обставини, що спірна квартира вибула з володіння територіальної громади не з її волі іншим шляхом, висновок суду першоі нстанції про відсутність підстави для витребування від ОСОБА_4 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради спірного нежитлового приміщення, а також скасування державної реєстрації її права власності , оформленоїзаписом, вчиненоїх 11.09.2017 державним реєстратором приватним нотаріусом КМНО Ляшенко В.В. за № 22283256 про право власності на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, відповідає вимогам закону і встановленим обставинам .

Висновок суду першої інстанції , про відмову у задоволенні позовних вимог за безпідставності та необґрунтованості є правильним .

З огляду на вказане , суд першої інстанції правильно не застосував строки позовної давності .Доводи апеляінйої скарги в частині неправильного застосування судом норм щодо строку позовної давності не спротосвують висновків суду .

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на судовий захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Так позивач стверджував , що спірне нерухоме майно вибуло з власності територіальної громади м. Києва 16 грудня 2015 року. Доводи ,що про порушення своїх прав позивач дізнався лише у травні 2017 року, при цьому, стороною оспорюваних правочинів не був, а тому вказана обставина є поважною для поновлення строків позовної давності, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами , оскільки як видно з листів органів місцевої ради, ще у 2015 році було повідомлено про можливі порушення щодо майна . З поховом прокурор звернувся у 2019 році.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 22 трвня 2019 року ( справа № 234/3341/15-ц), у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність та зобов`язаний нести витрати на її утримання.

Саме позивач повинен довести поважність причин пропуску строку позовної давності та факт своєї необізнаності щодо укладення спірного договору купівлі-продажу квартири. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан, тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

Київська міська рада діє в межах повноважень, визначених чинним законодавства України, зокрема, Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про столицю України - місто-герой Київ».

Відповідно до п. 30, 31 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання: прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади; реорганізація або ліквідація діючих комунальних дошкільних навчальних закладів, а також дошкільних навчальних закладів, створених колишніми сільськогосподарськими колективними та державними господарствами, допускається лише за згодою територіальної громади (загальних зборів) села, селища, міста або на підставі результатів місцевого референдуму; прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», у зв`язку зі здійсненням містом Києвом функцій столиці України Київська міська рада та Київська міська державна адміністрація, кожна в межах своєї компетенції, встановленої законами України, мають право, зокрема, здійснювати облік і контроль за використанням нежитлового фонду державними органами, підприємствами, установами та організаціями, які засновані на державній власності, розташованими у місті, брати участь у вирішенні питань оренди нежилих приміщень, що належать державним підприємствам, установам та організаціям, в порядку, визначеному Фондом державного майна України.

З огляду на зазначене, а також те, що позивач, як особа, уповноважена здійснювати облік належного територіальній громаді м. Києва майна, а також як особа, уповноважена здійснювати контроль за використанням нежитлового фонду, не цікавився ним, не здійснював державну реєстрацію зазначеного майна у визначеному законом порядку, не перевіряв в якому стані перебуває зазначене майно, знаючи про порушення свого права, своєчасно не звернувся до суду з відповідним позовом, суд першої інстанції правильно вважав, що підстави для поновлення строку позовної давності відсутні.

Првавильним є також висновок суду про вудстуність підстав як для поновлення так і для застосування строків позовної давності, враховуючи ,що суд відмовив у позові за недоведеністю позивачем тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги , вимог заявлених в суді першої інстанції , колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обгрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374.375,381 - 384 ЦПК України, суд,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Київської міської прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 28 липня 2021 року.

Головуючий

Судді