КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті апеляційного провадження

27 липня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 16 липня 2021 року подала апеляційну скаргу, яка не може бути прийнята судом апеляційної інстанції до розгляду з урахуванням такого.

Відповідно до ст. 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак, такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України» зазначено: «право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, а їх застосування має відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.»

Отже Європейський суд з прав людини зауважив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як вбачається з матеріалів справи, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 була належним чином повідомленою про розгляд справи, судове засідання в якій призначено на 31 травня 2019 року, що підтверджується розпискою, яка міститься в матеріалах справи (т. 2, а.с. 116).

Окрім того, судом першої інстанції також була надіслана на поштову адресу ОСОБА_1 судова повістка про виклик в судове засідання, що призначено на 31 травня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 2 а.с. 118-119)

Також, представником ОСОБА_1 - ОСОБА_4 31 травня 2019 року була подана заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (т. 2, а.с. 125)

Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні суду не вказано дату складення повного тексту такого рішення, при цьому з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішення суду першої інстанції від 31 травня 2019 року було надіслано судом до Єдиного реєстру лише 13 травня 2020 року, а оприлюднено 15 травня 2020 року.

Разом з тим, ні ОСОБА_1 , ні її представник ОСОБА_4 , які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання 31 травня 2019 року не з`явилися, натомість просили розглянути справу без їх участі.

Відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Згідно зі ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що подання представником ОСОБА_1 - ОСОБА_4 заяви про розгляд справи без її участі було здійснено безпосередньо від імені ОСОБА_1 , оскільки судом першої інстанції було допущено ОСОБА_4 до участі у справі як представника ОСОБА_1 та перевірено її повноваження на представництво інтересів позивача.

При цьому, ОСОБА_1 знехтувала своїми процесуальними правами та звернулася до суду з апеляційною скаргу на рішення суду першої інстанції лише 16 липня 2021 року, тобто через два роки після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі та через рік і один місяць з моменту опублікування оскаржуваного рішення суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року слід відмовити незалежно від поважності причин пропуску строку, оскільки апеляційна скарга була подана особою повідомленою про розгляд справи після спливу одного року з дня складення повного тексту рішення.

Керуючись ст. 358 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення або з дня складення повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Суддя-доповідач

Судді: