Провадження № 2/521/1492/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Мирончук Н.В.,

секретаря судового засідання - Юраш К.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулось Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 16262,32 гривень, три відсотки річних від простроченої суми в загальному розмірі 3618,03 гривень, втрати від інфляції за весь час прострочення 1666,31 гривень.

Позов обгрунтований наступними обставинами.

11.10.2013 року ОСОБА_1 підписав анкету заяву про приєднання умов та правил надання банківських послуг. У зв`язку із неналежним виконанням умов договору, АТ КБ «Приватбанк» звернулось з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, однак, у задоволенні якого рішенням суду було відмовлено.

Як вказує позивач, судом було встановлено, що між сторонами не було укладено кредитного договору, анкета-заява та умови та правила надання банківських послуг не є кредитним договором, а тому між сторонами не існує договірних зобов`язань, що в свою чергу свідчить про безпідставне отримання відповідачем грошових коштів, що належать банку.

Враховуючи викладене, позивач просив суд задовольнити позов про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 16262,32 гривень, три відсотки річних від простроченої суми в загальному розмірі 3618,03 гривень, втрати від інфляції за весь час прострочення 1666,31 гривень.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглянути справу за відсутності сторони позивача, про що надав письмове клопотання.

Відповідач в судове засідання не з`явився, до канцелярії суду його представник надав заяву про розгляд справи без його участі, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

23.12.2020 року на адресу суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_1 на позовну заяву Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», у якому відповідач позов не визнав вказав, що позов є необґрунтованим та безпідставним, просив у задоволенні позову відмовити, застосувавши до вимог позивача строк позовної давності.

Крім того, позивачем до канцелярії суду подано уточнену позовну заяву, а також відповідь на відзив.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, надані письмові докази, відповідно до вимог закону, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 24.04.2015 року ПАТ «Приватбанк» звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 11.10.2013 року, у розмірі 16262,32 гривень.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27.07.2020 року за заявою позивача позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було залишено без розгляду (а. с. 56 - 57).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20.02.2020 року за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» по справі №521/4011/19 було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору № б/н від 11.10.2013 року недійсним (а. с. 8 - 10).

Проте, вказаним рішенням суду по справі №521/4011/19 було встановлено, що кредитний договір № б/н від 11.10.2013 року, що оспорюється, не є укладеним (а. с. 10).

Доказів того, що вказане рішення оскаржено, до суду сторонами не було надано, отже, набрало законної сили.

Предметом позову у даній справі є стягнення з ОСОБА_1 безпідставно набутих коштів у розмірі 16262,32 гривень, три відсотки річних від простроченої суми в загальному розмірі 3618,03 гривень, втрати від інфляції за весь час прострочення 1666,31 гривень.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом вказаної статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Так, під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

У своїй позовній заяві позивач вказує, що ОСОБА_1 , безпідставно отримав від Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» грошові кошти в сумі 25000 гривень (а.с.2, зворотній бік), у зв`язку з чим у нього виникло зобов`язання повернути ці кошти власнику. На підтвердження отримання грошових коштів Відповідачем, Позивачем надається виписка по картковому рахунку, Анкета заява, фото з картками, які підтверджують користування грошовими коштами банка.

Проте, належного розрахунку до суду позивачем надано не було.

Однак, надано Позивачем роздруківку щодо здійснення банком операцій по картковому рахунку, станом на 30.07.2020 (а.с.11-16).

З огляду на вищевикладене, позивачем не визначено ні розміру безпідставно отриманої суми грошових коштів, що були отримані ОСОБА_1 від АТ КБ «ПриватБанк» (ПАТ КБ «ПриватБанк»), не зазначено дати їх отримання та часу коли ці суми грошових коштів були повернуті ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» (ПАТ КБ «ПриватБанк»), не вказано суми повернутих відповідачем коштів, а також не зазначено дати виникнення у ОСОБА_1 обов`язку з повернення цих грошових коштів.

Стосовно заяви представника відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності (а.с.50), суд дійшов висновку про таке.

Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року, постанова Великої Палати Верховного Суду від 01.11.2018 року, у справі № 372/1036/15-ц).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку шляхом направлення вимоги позичальнику або ж у судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Правовий аналіз вказаної норми свідчить про те, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому, початок перебігу строку позовної давності для звернення до суду пов`язується як з об`єктивним моментом - наявністю порушення прав особи, так і з суб`єктивним, коли особа, яка звертається до суду, дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Таким чином, виникнення права на позов пов`язане не з моментом порушення цивільного права суб`єкта, що його реалізує, а з моментом, коли він довідався або міг довідатись про таке порушення, зважаючи при цьому на суб`єктивні та об`єктивні чинники, такі як усвідомлення порушення його права, наявність достатнього обсягу інформації, яка б давала можливість усвідомити те, що право порушено, наявність права на захист інтересів (обсяг повноважень, у тому числі процесуальних, для захисту права).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого права з моменту проведення останнього платежу і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позовна давність є самостійним інститутом цивільного права, що може бути застосована до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах. Тобто, можливість її застосування підлягає дослідженню в кожному окремому випадку та при наявності певних підстав, позовна давність може бути застосована до всіх правовідносин, крім визначених законом.

Позовні вимоги, що є предметом розгляду у даній справі, заявлені обґрунтовано.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся із вказаним позовом до суду 13.11.2020 року.

У даному випадку, в ході розгляду даної справи, судом встановлено, що початок спливу строків позовної давності пов`язаний з пред`явленням ПАТ «Приватбанк» до суду позову 24.04.2015 року, оскільки, саме з цією датою пов`язаний відлік строків, впродовж яких у кредитора існує право звернення до суду.

Вказане свідчить, що про порушення свого права АТ КБ «ПриватБанк» було відомо, щонайменше, ще 24.04.2015 року, тому загальний строк позовної давності сплинув 24.04.2018 року.

Таким чином, враховуючи визначений законодавством загальний трирічний строк позовної давності, суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо стягнення безпідставно набутих коштів.

У свою чергу, ст. 264 ЦПК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку або позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі.

Відповідно до вимог процесуального законодавства, суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом.

Виходячи з аналізу наведених норм, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Аналогічні висновки зроблено у постанові ВС/КГС у справі № 909/1165/19 від 29.12.2020 року, в постановах Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 712/21651/12, від 15.05.2020 у справі № 922/1467/19.

Таким чином, враховуючи наведені правові позиції Верховного Суду, а також те, що у справі № 521/6512/15-ц АТ КБ «Приватбанк» визначило предметом позову стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 16262,32 гривень, що обґрунтовано порушенням відповідачем договірного зобов`язання, то подання зазначеного позову не перервало строку позовної давності за вимогами Позивача у цій справі, які обґрунтовані нормами ст. ст. 1212, 1213 ЦК України.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відтак, суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача 16262,32 гривень безпідставно набутих коштів такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності.

Крім того, враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів, а тому вимоги про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми в загальному розмірі 3618,03 гривень та втрати від інфляції за весь час прострочення в розмірі 1666,31 гривень, також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від основної вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України).

29.06.2021 року відповідачем було подано до суду заяву про стягнення з Позивача витрат понесених на правову допомогу у розмірі 25000 гривень.

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Представництво інтересів ОСОБА_1 у суді адвокат Євценко Р.І., здійснював на підставі угоди про надання правової допомоги від 14.04.2016 року.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником відповідача надано:

- копію угоди № 23/16 про надання правової допомоги, від 14.04.2016 року;

- копію додаткової угоду № 3 від 18.11.2020 року до угоди № 23/16 про надання правової допомоги від 14.04.2016 року;

- копію додатку №1 до додаткової угоди № 3 від 18.11.2020 року до угоди про надання правової допомоги №23/16 від 14.04.2016 року

- копію акту приймання-передачі наданих послуг до угоди про надання правової допомоги №23/16 та додаткової угоди №3 від 18.11.2020 року до угоди про надання правої допомоги №23/16 від 14.04.2016 року - №1 від 25.06.2021 року;

- копію рахунку № 39 від 25.06.2021 року.

Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04).

При вирішенні питання про стягнення витрат за правничу допомогу суд враховує обсяг наданої правничої допомоги адвокатом, потребу у вчинені адвокатом процесуальних дій, участь представника відповідача, адвоката Євценка Р.І. в судових засіданнях та той факт що судом відмовлено у задоволені позовних вимог позивача, тому приходить до висновку про задоволення заяви відповідача щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу в повному обсязі, у розмірі 25000,00 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 16, 256, 257, 258, 261, 263, 1212, 1213 ЦК України, ст. ст. 13, 76-83, 133, 137, 141, 258, 258, 263-265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення: безпідставно набутих коштів у розмірі 16262,32 гривень, трьох відсотків річних від простроченої суми в загальному розмірі 3618,03 гривень, втрат від інфляції за весь час прострочення 1666,31 гривень, судових витрат у розмірі 2102 гривень, - відмовити в повному обсязі.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 25000 (двадцять п`ять тисяч) гривень.

Рішення суду може бути оскаржено.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, передбачені ст. 353-354 ЦПК України.

Суддя: Н.В. Мирончук