Справа №613/273/21 Провадження № 2/613/195/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року м. Богодухів

Богодухівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Сеник О.С.,

за участю секретаря судового засідання Макушинської О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в приміщенні Богодухівського районного суду Харківської області цивільну справу № 613/273/21 за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Джерельне», третя особа, яка не заявляє самостійних позовних вимог на предмет спору Богодухівська міська рада Харківської області про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку зі звільненням, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Богодухівського районного суду Харківської області з позовом до КП «Джерельне», у якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, поданої 27.05.2021, прийнятої судом, просить: 1) стягнути з Комунального підприємства «Джерельне» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 25781 грн. 55 коп.; 2) стягнути з Комунального підприємства «Джерельне» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 134076 грн. 48 коп.; 3) стягнути з Комунального підприємства «Джерельне» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошового доходу у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 2380 грн. 03 коп.; 4) стягнути з Комунального підприємства «Джерельне» на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 85000 грн.; 5) стягнути з відповідача судовий збір; 6) допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог пояснив, що 31.07.2017 його було звільнено з посади директора КП «Джерельне». Ані в день звільнення, ані до часу звернення з позовом до суду позивачу не було виплачено всіх сум, належних позивачу при звільненні, в тому числі заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку. Вказав, що він неодноразово звертався до КП «Джерельне» з проханням виплатити заробітну плату, однак, йому було відмовлено, що змусило його звернутися до суду для вирішення даного спору. Зазначив, що на даний час у відповідача перед ним існує заборгованість по невиплаченій заробітній платі станом на 01.08.2017 у сумі 25781 грн 55 коп., в тому числі компенсація за невикористану відпустку 8843 грн 92 коп., що підтверджується довідкою КП «Джерельне» № 7 від 15.01.2021. Враховуючи викладене, стверджує про наявність підстав, передбачених ст.116 КЗпП України, для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день звернення до суду з даним позовом (за період з 31.07.2017 по 18.02.2021 (891 робочий день), що з урахуванням розміру середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 (186,93 грн.) складає 166554,63 грн. (без вирахування податків). За вирахуванням 18% податку з доходів фізичних осіб та 1,5% військового збору сума компенсації за час затримки розрахунку при звільненні становить 134076,48 грн.. Крім того, з посиланням на ст. 34 Закону України «Про оплату праці», ч.5 ст.95 КЗпП України, ч.1 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» стверджує про наявність підстав для виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати в розмірі 2380,03 грн. Також вважає, що відповідач внаслідок тривалої невиплати заробітної плати спричинив йому моральних страждань, пов`язаних із відсутністю грошових коштів для свого існування та для існування своєї родини. Отже, діями відповідача позивачу спричинена моральна шкода, яка полягає в перенесеному душевному хвилюванні, яке відобразилося на його емоційному стані, завдану моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 85000 грн.

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 18.03.2021 позовну заяву ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Джерельне» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку зі звільненням, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та моральної шкоди, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

28.05.2021 відповідачем було подано відзив на уточнену позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі. Зазначив, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, що відповідає ст.233 КЗпП України. У такому випадку відповідальність роботодавця за ст.117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду (що відповідач вважає вимогою працівника про розрахунок) та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту, коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача (отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судового засідання) до фактичної виплати заробітної плати. Вказує, що в силу ст.5 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» своєчасно не отриманий з вини громадянина дохід компенсації не підлягає.

Пояснив, що під час перебування на посаді директора КП «Джерельне» ОСОБА_1 злісно порушував умови контракту, дисципліну на робочому місці, не відповідав вимогам до своєї посади, оскільки не дотримувався законності у діяльності. Контракт із ОСОБА_1 як керівником КП «Джерельне» було розірвано рішенням Гутянської селищної ради від 28.07.2017 № 187-VІІ. ОСОБА_1 було звільнено згідно з розпорядженням Гутянського селищного голови від 31.07.2017 № 31-к відповідно до наказу по підприємству № 8-к від 31.07.2017. З вказаними наказом та розпорядженням позивач був ознайомлений 04.08.2017, при цьому, умисно уникав від ознайомлення з наказом та підпису про таке ознайомлення. Зазначив, що станом на 01.08.2017 заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 становила 25781,55 грн., у т.ч. компенсація за невикористану відпустку 8843,92 грн.. Стверджує, що ОСОБА_1 , будучи на той час директором КП «Джерельне», повинен був 31.07.2017 до закінчення робочого дня, видати наказ по підприємству про своє звільнення, вказати в наказі про виплату собі заробітної плати в той же день 31.07.2017, та її отримати, однак, цього не зробив. Під час звільнення йому було запропоновано отримати вказану заборгованість по заробітній платі або надати розрахунковий рахунок у банку, на який необхідно перевести вказану суму заборгованості, однак, позивач відмовився це зробити. 07.08.2017 ОСОБА_1 був присутній під час проведення інвентаризації та прийому-передачі матеріальних цінностей КП «Джерельне», однак, від участі в роботі комісії та підпису акту прийому-передачі ОСОБА_1 відмовився. В подальшому, протягом 2017-2020 років КП «Джерельне» неодноразово пропонувало ОСОБА_1 з`явитися та отримати невиплачену заробітну плату або повідомити розрахунковий рахунок для виплати, однак, всі пропозиції позивачем були проігноровані. З 01.08.2017 ОСОБА_1 жодного разу не звертався до КП «Джерельне» щодо виплати заборгованості із заробітної плати. Отже, ОСОБА_1 сам винен в утворенні заборгованості по заробітній платі та її наслідках. Крім того, 29.08.2017 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, однак, у зв`язку з неодноразовими неявками позивача у судові засіданні позовна заява 22.11.2017 була залишена без розгляду. З листопада 2017 року ОСОБА_1 жодного разу не звертався до суду з подібними або іншими заявами. Крім того, позивач мав неодноразову можливість звернутися до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення компенсації втрати частини доходів та моральної шкоди, оскільки з жовтня 2017 року по грудень 2020 року у Богодухівському районному суді проходив розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України, в якому позивач мав свого захисника та можливість за його допомогою скласти та подати відповідний позов до суду, однак, протягом трьох років цього не зробив.

Не погоджується з позовними вимогами про відшкодування моральної шкоди, обґрунтованими з посиланням на моральні страждання, яких зазнав позивач у зв`язку з відсутністю грошових коштів для існування себе та своєї родини, оскільки за змістом електронних декларацій дружини ОСОБА_1 , сукупний дохід родини позивача значно перевищує мінімальний прожитковий рівень, що свідчить про можливість гідного матеріального забезпечення. Крім того, позивач з 31.07.2017 мав можливість працевлаштуватися або стати на облік в Богодухівському районному центрі зайнятості, однак, цього не зробив. Доводи позивача про те, що він втратив слух внаслідок моральних страждань, пов`язаних з невиплатою заробітної плати, вважає безпідставними, оскільки причинно-наслідковий зв`язок між втратою слуху позивача та невчасною виплатою заробітної плати не підтверджено висновком судово-медичної експертизи, крім того, працівники КП «Джерельне» можуть підтвердити, що ОСОБА_1 уже в період роботи з червня 2015 року по липень 2017 року вже мав поганий слух.

З огляду на викладене, вважає, що даний спір був значною мірою навмисно створений самим ОСОБА_1 , який створив умови для несвоєчасного розрахунку при звільненні, з метою в подальшому отримати відповідну компенсацію за час затримки розрахунку, яка сталася не з вини КП «Джерельне».

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 31.05.2021 залучено до участі у цивільній справі № 613/273/Богодухівську міську раду Харківської області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

14.06.2021 третьою особою подано письмові пояснення щодо позову, в яких Богодухівська міська рада зазначає, що субсидіарна відповідальність органу місцевого самоврядування за зобов`язаннями комунальних комерційних підприємств не настає, крім випадку, коли таке підприємство було доведено до банкрутства діями його засновника (учасника) органу місцевого самоврядування. Даних про визнання КП «Джерельне» банкрутом немає, підприємство не ліквідоване і самостійно проводить свою діяльність. Наразі Гутянська селищна рада Богодухівського району Харківської області (засновник КП «Джерельне») існує і не ліквідована як юридична особа. В силу п.3.5 Статуту КП «Джерельне», підприємство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах належного йому майна, крім майна, на яке потрібна згода власника, а власник не несе відповідальності за зобов`язаннями підприємства. Отже, ані Гутянська селищна рада, ані Богодухівська міська рада Харківської області не несуть субсидіарної відповідальності за заборгованістю КП «Джерельне» перед ОСОБА_1 по заробітній платі та іншим компенсаційним виплатам. Вважає, що даний спір був значною мірою навмисно створений самим ОСОБА_1 , який створив умови для несвоєчасного розрахунку при звільненні, з метою в подальшому отримати відповідну компенсацію за час затримки розрахунку, яка сталася з вини самого ОСОБА_1 , а не з вини КП «Джерельне». Враховуючи викладене, просить суд відмовити у задоволенні позову.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив суд стягнути з КП «Джерельне» заборгованість по заробітній платі в сумі 25781,55 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 155777,22 грн. та моральну шкоду в розмірі 85000,00 грн. Зазначив, що сума заборгованості в розмірі 25781,55 грн. не включає суму податків та зборів, які повинні були сплачуватись і фактично сплачені із заробітної плати. Стверджував, що неодноразово звертався до КП «Джерельне» з вимогою про виплату заробітної плати в усному порядку, однак, це не призвело до виплати йому заборгованості. Пояснив, що заподіяння йому моральної шкоди він пов`язує не лише з моральними стражданнями, які йому довелося зазнати у зв`язку з невиплатою заробітної плати, а й зі шкодою, завданою його здоров`ю, а саме погіршенням слуху, внаслідок чого позивачеві довелося придбати слуховий апарат, та виникненням проблем із серцем, у зв`язку з чим позивача було госпіталізовано, а потім йому було проведено стентування (поставлено стент вартістю 25000 грн.).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Зазначив, що дата, по яку позивачем було розраховано належний до сплати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначена складенням первісної позовної заяви (18.02.2021), а дата, по яку проведено розрахунок компенсації втрати частини доходу датою подачі уточненої позовної заяви (травень 2021 року).

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи, що відповідач та третя особа належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, виклали свою позицію та надали докази, подавши письмовий відзив на позов та письмові пояснення щодо відзиву, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідача та третьої особи.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02.06.2015 ОСОБА_1 було прийнято на посаду виконуючого обов`язки директора КП «Джерельне», з 09.09.2015 переведено на посаду директора КП «Джерельне».

Рішенням Гутянської селищної ради від 28.07.2017 № 187-VІІ розірвано контракт від 26.10.2015, укладений між Гутянською селищною радою та ОСОБА_1 , директором КП «Джерельне», та ухвалено звільнити ОСОБА_1 із займаної посади з 31 липня 2017 року. ОСОБА_1 зобов`язано передати за актом прийому-передачі документацію, в т.ч. відомості по заробітній платі щодо заборгованості з її виплати, та товарно-матеріальні цінності КП "Джерельне».

31.07.2017 Гутянським селищним головою видано розпорядження № 31-к «Про звільнення директора КП «Джерельне» ОСОБА_1 », яким позивача звільнено з 31.07.2017 з посади директора КП «Джерельне» у зв`язку з розірванням контракту.

Наказом головного бухгалтера КП «Джерельне» № 8-к від 31.07.2017 ОСОБА_1 звільнено з посади директора КП «Джерельне» за п.8 ст.36 КЗпП України (а.с.7).

07.08.2017 комісією у складі т.в.о. директора КП «Джерельне» Зей Ю.В., головного бухгалтера КП «Джерельне» Мовчан Л.М., голови комісії ОСОБА_3 , членів комісії ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 складено акт про відмову ОСОБА_1 в участі у прийомі-передачі основних засобів та матеріальних цінностей.

Згідно з довідкою № 556 від 06.10.2017, виданою КП «Джерельне» ОСОБА_1 , останній дійсно працював у вказаному підприємстві з 02.06.2015 по 31.07.2017 за основним місцем роботи та займав посаду директора. Станом на 01.08.2017 заборгованість по заробітній платі у КП «Джерельне» перед ОСОБА_1 становить 25781,55 грн., у т.ч. компенсація за невикористану відпустку 8843,92 грн.

Ідентичну за змістом довідку ОСОБА_1 було видано Комунальним підприємством «Джерельне» 15.01.2021 за № 7 (а.с.8).

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно з частиною 1 статті 83 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за попередні роки визначається, виходячи із середнього заробітку, який працівник мав на час її проведення.

Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку відноситься до сум, які належать до виплати працівникові при звільненні відповідно до вимог частини першої статті 116 КЗпП України.

Як вбачається зі змісту довідок від 06.10.2017 № 556 та від 15.01.2021 № 7, а також зі змісту позовних вимог та відзиву на уточнену позовну заяву, сторони по справі підтверджують те, що сума, належна ОСОБА_1 на день звільнення, складає 25781,55 грн., спір щодо розміру цієї суми між сторонами відсутній.

Однак, як на день звільнення 31.07.2017, так і на день звернення ОСОБА_1 з даним позовом до суду 01.03.2021 вказана сума позивачу не виплачена, що підтверджується сторонами.

Посилання на необхідність виплатити ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати та всі суми, належні йому на день звільнення, відсутнє як в наказі головного бухгалтера КП «Джерельне» № 8-к від 31.07.2017 про звільнення ОСОБА_1 , так і врішенні Гутянської селищної ради від 28.07.2017 № 187-VІІ про дострокове розірвання контракту з ОСОБА_1 , а також у розпорядженні Гутянського селищного голови від 31.07.2017 № 31-к «Про звільнення директора КП «Джерельне» ОСОБА_1 ».

Враховуючи викладене, сума невиплаченої заробітної плати в розмірі 25781,55 грн. підлягає стягненню з КП «Джерельне» на користь позивача.

В абзаці п`ятому п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Проте, як вбачається з довідки КП «Джерельне», складеної на виконання ухвали суду, сума заборгованості КП «Джерельне» перед ОСОБА_1 в розмірі 25781,55 грн., не включає в себе податків та зборів. Згідно з цією довідкою, нарахована сума компенсації за невикористану відпустку склала 10986,24 грн., у т.ч. податку з доходів фізичних осіб 1977,52 грн., військового збору 164,79 грн., до виплати 8843,93 грн.

Як підтвердив позивач у судовому засіданні, податки та збори були вчасно утримані з нарахованої йому суми заробітної плати та сплачені до бюджету, однак, фактично заробітна плата йому виплачена не була.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з КП «Джерельне» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в тому розмірі, який підлягав виплаті на руки та який зазначено у довідці 25781,55 грн., у т.ч. компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 8843,93 грн.

За приписами ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 роз`яснено, що суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Суд зауважує, що ОСОБА_1 на день звільнення 31.07.2017 працював, доказів перебування його в цей час у відпустці або на лікарняному відповідачем не надано.

Отже, у розумінні ст. 116 КЗпП України, днем виникнення обов`язку Комунального підприємства «Джерельне» повністю розрахуватися перед ОСОБА_1 , є день звільнення 31.07.2017.

З огляду на викладене, є помилковими доводи відповідача про те, що відповідальність роботодавця на підставі ст. 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду з позовом, який відповідач вважає пред`явленням вимоги про розрахунок, оскільки в даному випадку строк виникнення у КП «Джерельне» обов`язку здійснити повний розрахунок з ОСОБА_1 чітко встановлений законом день звільнення, і не пов`язаний ані з днем звернення працівника з вимогою про проведення з ним розрахунку, ані з днем звернення до суду.

При цьому, суд зауважує, що згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, хоча і розраховується виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. Водночас, звернення працівника про стягнення відшкодування пов`язане з порушенням законодавства про оплату праці, а відповідно до статті 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц.

З огляду на викладене, суд відхиляє доводи відповідача про застосування до спірних відносин тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, та про те, що датою початку затримки розрахунку при звільненні є дата звернення до суду з цим позовом.

Суд відмічає, що відповідач був обізнаний про наявність у КП «Джерельне» заборгованості по заробітній платі принаймні 06.10.2017 (дата видачі довідки про розмір заборгованості № 556), однак, не виплатив позивачеві суми заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, щодо яких був відсутній спір.

Доводи відповідача про те, що Комунальним підприємством «Джерельне» неодноразово пропонувалося ОСОБА_1 отримати заборгованість із заробітної плати або повідомити розрахунковий рахунок для її виплати, не підтверджені жодними доказами.

Надана відповідачем копія листа № 9 від 31.03.2021 на ім`я ОСОБА_1 не є таким доказом, оскільки цей лист датований після звернення позивача до суду та відкриття провадження у даній справі.

Доказів того, що КП «Джерельне» вживало інших заходів для погашення заборгованості перед ОСОБА_1 (направлення сум поштовим переказом тощо), відповідачем не надано.

Беручи до уваги наведене, відповідачем не доведено того, що затримка розрахунку при звільненні з ОСОБА_1 відбулася не з вини роботодавця, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про наявність підстав для покладення на КП «Джерельне» відповідальності згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України.

При цьому, безпідставними є доводи відповідача, що саме позивач як керівник підприємства зобов`язаний був виплатити собі заборгованість по заробітній платі, нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані відпустки, оскільки вказаний обов`язок був покладений саме на КП «Джерельне», а після звільнення ОСОБА_1 був позбавлений можливості розпоряджається майном і коштами відповідача. При цьому, наказ про звільнення ОСОБА_1 був виданий та підписаний головним бухгалтером підприємства ОСОБА_7 ..

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах, тому саме на останнього покладено обов`язок спростування своєї вини у порушенні прав працівника. Разом з тим, відповідач не надав до суду належних та допустимих доказів на спростування своєї вини у невиплаті позивачу належних при звільнення коштів.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання коштів, які є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 760/21872/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі по тексту Порядок № 100) він застосовується у випадках: випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до абзацу третього п. 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата.

Згідно з п. 3 Порядку № 100 суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Пунктом 5 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Абзацом першим п. 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді.

З довідки про середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 , наданої відповідачем на виконання ухвали суду від 21.04.2021, вбачається, що у ній допущено помилки при розрахунку середньоденної заробітної плати, а саме : всупереч п. 8 Порядку № 100 середньоденна (годинна) заробітна плата ОСОБА_1 визначена діленням заробітної плати за останні два місяці перед звільненням червень і липень 2017 року на кількість календарних (а не фактично відпрацьованих робочих) днів за ці два місяці, при цьому, не наведено жодних підстав для застосування при розрахунку саме кількості календарних днів.

Як вбачається з п.6 розділу 6 колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом КП «Джерельне» на 2017-2019 роки, зареєстрованого Управлінням соціального захисту населення Богодухівської РДА за № 109 від 11.06.2017, на підприємстві було встановлено 5-денний робочий тиждень тривалістю робочого часу працівників 40 годин на тиждень та з двома вихідними днями субота, неділя.

Пунктом 3.6 Правил внутрішнього трудового розпорядку, затверджених директором КП «Джерельне» та погодженим із головою комісії із загальнообов`язкового державного соціального страхування підприємства, для працівників КП «Джерельне» встановлено 5-денний робочий тиждень.

Таким чином, при визначенні середньоденної заробітної плати позивача як колишнього директора КП «Джерельне» слід виходити з 5-денного робочого тижня та кількості робочих (а не календарних) днів.

З огляду на викладене, оскільки відповідачем помилково визначена середньоденна заробітна плата, весь наданий відповідачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є невірним.

Крім того, відповідачем допущено технічну помилку при здійсненні розрахунку, а саме, визначивши середньоденну заробітну плату в сумі 186,93 грн., відповідач обчислює суму середнього заробітку виходячи з суми 183,93 грн.

Суд зауважує, що розрахунок середнього заробітку в сумі 134076,48 грн., зроблений позивачем по справі, повністю базується на вищезазначеній довідці, виконаній головним бухгалтером КП «Джерельне», а отже, також є невірним.

Визначаючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Згідно з довідкою КП «Джерельне», наданою на виконання ухвали суду, заробітна плата ОСОБА_1 за 2 останнім місяці перед звільненням становить: за червень 2017 року 6191,00 грн., за липень 2017 року 5212,00 грн.. При цьому, в червні 2017 року кількість робочих днів (при 5-деннному робочому тижні) складала 20 робочих днів, у липні 2017 року 21 день. Отже, розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 становить : 6191,00 грн. = 5212,00 грн. / 41 робочий день = 278,12 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 2 ст .264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, у зв`язку з чим сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначається судом по дату, яку самостійно визначив позивач 18.02.2021.

Період, за який слід провести розрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, включав 891 робочий день (за період з 01.08.2017 по 31.12.2017 107 робочих днів, у 2018 році 250, у 2019 році 250, у 2020 році 251, за період з 01.01.2021 по 18.02.2021 включно 33 робочих дні, всього 891 робочий день).

Відповідно, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 278,12 грн. х 891 = 247804,92 грн.

З огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України при застосуванні статті 117 КЗпП України, суд враховує висновки Великої Палати Верховного суду, викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

Так, у вказаній постанові Великою Палатою Верховного Суду зазначено, зокрема, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробіткузалежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Вказані висновки Великої Палати Верховного Суду в подальшому повторно враховано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц, від 29.07.2020 по справі № 212/6331/19, від 02.12.2020 по справі № 152/1957/15, від 27.01.2021 по справі № 332/3682/17, від 10.02.2021 по справі № 542/656/16-ц від 24.02.2021 по справі № 592/3597/20, від 24.03.2021 по справі № 279/6777/19, від 16.04.2021 по справі № 761/11253/19, від 19.05.2021 по справі № 202/8260/18.

При цьому, Великою Палатою у вищезазначеній постанові вказано, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Застосовуючи наведені Великою Палатою Верховного Суду критерії до обставин цієї справи, суд зауважує, що період затримки відповідачем виплати суми в розмірі 25781,55 грн., належної позивачу при звільненні, є доволі тривалим (понад 3 роки), незважаючи на відсутність спору щодо розміру вказаної суми.

Разом з тим, позивачем не надано жодного доказу того, що ОСОБА_1 , починаючи з дня звільнення (31.07.2017), звертався до відповідача із заявою про виплату вказаної суми. Посилання позивача на те, що він проживає недалеко від місця знаходження КП «Джерельне», досить часто туди в усному порядку звертався за виплатою належної йому заробітної плати, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Отже, позивач не вчиняв дій щодо захисту свого права на отримання належних йому при звільненні сумм, і лише 01.03.2021 звернувся до суду з позовом про стягнення належних йому сум при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У свою чергу, відповідач з дня звільнення позивача з роботи не вчиняв дій для проведення повного розрахунку із позивачем, незважаючи на те, що фактично визнав наявність заборгованості перед ОСОБА_1 , видавши довідку від 06.10.2017 № 556 про розмір заборгованості по заробітній платі, яка існувала станом на 01.08.2017, та аналогічну за змістом довідку від 15.01.2021 № 7.

Надана відповідачем копія листа № 9 від 31.03.2021, адресованого ОСОБА_1 , щодо необхідності з`явитися для отримання належної йому заробітної плати в сумі 25781,55 грн. або повідомити розрахунковий рахунок у банку для перерахування позивачу цієї суми, на думку суду, не свідчить про вчинення відповідачем дій для проведення повного розрахунку із позивачем, оскільки, по-перше, вказаний лист датований 31.03.2021 тобто, після звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом. По-друге, відповідачем не надано жодних доказів вручення ОСОБА_1 цього листа, в той час як останній заперечив його отримання.

Суд також відмічає, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (247804,92 грн.) майже у 10 разів перевищує суму заборгованості по заробітній платі 25781,55 грн.

В даному випадку суд вважає за необхідне застосувати правові висновки пункту 94.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц, за змістом якого для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Іншими словами, у постанові Великої Палати Верховного Суду йдеться про те, що середньозважені ставки за кредитами надають приблизне уявлення про "вартість грошових коштів".

Отже, одним із варіантів приблизної оцінки майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою виплати заробітної плати, які розумно передбачити, може бути розрахунок на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні у 2017-2021 роках розміру сум, які позивач, недоотримавши належні йому від роботодавця в день звільнення по день фактичного їх отримання, міг би сплатити як відсотки за відповідний період, взявши кредит з метою збереження рівня власного життя.

Відповідно до роз`яснень Великої Палати Верховного Суду, викладених в ухвалі від 01.04.2020 у справі №910/4518/16, у підпункті 94.5 постанови Великої Палати Верховного Судувід 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц йдеться про середньозважені ставки за кредитами, які оприлюднюються Національним банком України, тобто про кредити, які надаються домогосподарствам, а не про міжбанківські кредити.

Згідно відомостей із вкладення "Дані статистики фінансового сектору" підрозділу "Статистика фінансового сектору" розділу "Статистика" офіційного веб-сайта Національного банку України (https://bank.gov.ua/ua/statistic/sector-financial/data-sector-financial#2fs), судом встановлено, що середньозважена процентна ставка в річному обчисленні за новими кредитами домашнім господарствам за цільовим спрямуванням, в період з серпня 2017 року по лютий 2021 року (період затримки розрахунку при звільненні з дня, наступного за днем звільнення, до дати звернення до суду з цим позовом) становила: у 2017 році 29,1%; у 2018 році 30,4%; у 2019 році 32,0%; у 2020 році 31,7%; у січні 2021 року 30,3%; у лютому 2021 року 29,8%.

Суд зауважує, що період затримки розрахунку при звільненні включав повні 2018, 2019 та 2020 роки, а також у 2017 році 5 місяців, а у 2021 році 2 місяці (до дати звернення до суду з цим позовом).

Отже, виходячи з розміру невиплаченої заробітної плати (25781,55 грн.), вищенаведених середньозважені процентних ставок за кредитами на кожен рік, а також періоду затримки розрахунку при звільненні, приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, становить 28675,53 грн..

Вказана сума обчислена судом за формулою : (25781,55 грн. х (29,1% (середньозважена ставка за кредитами за 2017 рік) / 12 місяців х 5 місяців (серпень-грудень 2017 року) = 3126,01 грн. (сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01.08.2017 по 31.12.2017) + (25781,55 грн. х 30,4% (середньозважена ставка за кредитами в річному обчисленні за 2018 рік) = 7837,59 грн. (сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за 2018 рік) + (25781,55 грн. х 32% (середньозважена ставка за кредитами в річному обчисленні за 2019 рік) = 8250,10 грн. (сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за 2019 рік) + (25781,55 грн. х 31,7% середньозважена ставка за кредитами в річному обчисленні за 2020 рік) = 8172,75 грн. (сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за 2020 рік) + (25781,55 грн. х 2,50% ((30,3% (середньозважена ставка за кредитами за січень 2021 року) + 29,8% (середньозважена процентна ставка за кредитами у лютому 2021 року) / 2 = 30,05% (середня процентна ставка за січень-лютий 2021 року)/12 (приблизно визначена середня ставка за кредитами за 2021 рік в розрізі 1 місяця) = 2,50%) х 2 місяці = 1289,08 грн. (сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за січень-лютий 2021 року), всього 28675,53 грн.

Таким чином, враховуючи заявлену до стягнення суму середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості (несвоєчасно виплаченої заробітної плати), характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, наведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, розмір компенсації у сумі 28675,53 грн..

Слід вказати, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників (пункти 94.5, 94.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц; пункт 43 постанови від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц).

Щодо вимог про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 2380,03 грн., суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно зі статтями 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виходячи зі змісту наданого представником позивача розрахунку, позивач просить суд стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходу лише заробітної плати (без компенсації за невикористану відпустку) і лише за два останні місяці перед звільненням червень і липень 2017 року. При цьому, останнім місяцем, за який позивач здійснив розрахунок, є квітень 2021 року.

Як пояснив у судовому засіданні представник позивача, при здійсненні цього розрахунку місяцем виплати доходу позивач визначив місяць подання уточненої позовної заяви травень 2021 року.

Враховуючи, що відповідач не заперечував факт невиплати ОСОБА_1 заробітної плати, яка була нарахована ( в т.ч. за червень 2017 року в сумі 6191,00 грн., за відрахуванням податків і зборів 4983,75 грн., за липень 2017 року в сумі 5212,00 грн., за вирахуванням податків і зборів 4195,66 грн.), однак, не виплачена позивачеві, підтвердив цей факт відповідними довідками із визначенням її розміру, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходу заробітної плати у зв`язку з порушенням строків його виплати.

Вирішуючи питання про розмір вказаної компенсації, суд зазначає, що з урахуванням суми заробітної плати, яка підлягала виплаті позивачу, за червень 2017 року, а також індексів споживчих цін (індексів інфляції) за липень 2017 року квітень 2021 року, сума компенсації склала 1609,75 грн., розрахована судом наступним чином : 4983,75 грн. (заробітна плата ОСОБА_1 за червень 2017 року за вирахуванням податків і зборів) х величину приросту індексу споживчих цін (1,002 (липень 2017) х 0,999 (серпень 2017) х 1,020 (вересень 2017) х 1,012 (жовтень 2017) х 1,009 (листопад 2017) х 1,010 (листопад 2017) х 1,010 (грудень 2017) х 1,015 (січень 2018) х 1,009 (лютий 2018) х 1,011 (березень 2018) х 1,008 (квітень 2018) х 1,000 (травень 2018) х 1,000 (червень 2018) х 0,993 (липень 2018) х 1,000 (серпень 2018) х 1,019 (вересень 2018) х 1,017 (жовтень 2018) х 1,014 (листопад 2018) х 1,008 (грудень 2018) х 1,010 (січень 2019) х 1,005 (лютий 2019) х 1,009 (березень 2019) х 1,010 (квітень 2019) х 1,007 (травень 2019) х 0,995 (червень 2019) х 0,994 (липень 2019) х 0,997 (серпень 2019) х 1,007 (вересень 2019) х 1,007 (жовтень 2019) х 1,001 (листопад 2019) х 0,998 (грудень 2019) х 1,002 (січень 2020) х 0,997 (лютий 2020) х 1,008 (березень 2020) х 1,008 (квітень 2020) х 1,003 (травень 2020) х 1,002 (червень 2020) х 0,994 (липень 2020) х 0,998 (серпень 2020) х 1,005 (вересень 2020) х 1,010 (жовтень 2020) х 1,013 (листопад 2020) х 1,009 (грудень 2020) х 1,013 (січень 2021) х 1,010 (лютий 2021) х 1,017 (березень 2021) х 1,007 (квітень 2021) = 1,323228 (32,3%)) = 1609,75 грн.

З урахуванням суми заробітної плати, яка підлягала виплаті позивачу, за липень 2017 року (4195,66 грн. (заробітна плата ОСОБА_1 за липень 2017 року за вирахуванням податків і зборів), а також індексів споживчих цін (індексів інфляції) за серпень 2017 року квітень 2021 року, сума компенсації склала 1346,81 грн., розрахована судом наступним чином : 4195,66 грн. (заробітна плата ОСОБА_1 за липень 2017 року за вирахуванням податків і зборів) х величину приросту індексу споживчих цін за серпень 2017 року квітень 2021 року (0,999 (серпень 2017) х 1,020 (вересень 2017) х 1,012 (жовтень 2017) х 1,009 (листопад 2017) х 1,010 (листопад 2017) х 1,010 (грудень 2017) х 1,015 (січень 2018) х 1,009 (лютий 2018) х 1,011 (березень 2018) х 1,008 (квітень 2018) х 1,000 (травень 2018) х 1,000 (червень 2018) х 0,993 (липень 2018) х 1,000 (серпень 2018) х 1,019 (вересень 2018) х 1,017 (жовтень 2018) х 1,014 (листопад 2018) х 1,008 (грудень 2018) х 1,010 (січень 2019) х 1,005 (лютий 2019) х 1,009 (березень 2019) х 1,010 (квітень 2019) х 1,007 (травень 2019) х 0,995 (червень 2019) х 0,994 (липень 2019) х 0,997 (серпень 2019) х 1,007 (вересень 2019) х 1,007 (жовтень 2019) х 1,001 (листопад 2019) х 0,998 (грудень 2019) х 1,002 (січень 2020) х 0,997 (лютий 2020) х 1,008 (березень 2020) х 1,008 (квітень 2020) х 1,003 (травень 2020) х 1,002 (червень 2020) х 0,994 (липень 2020) х 0,998 (серпень 2020) х 1,005 (вересень 2020) х 1,010 (жовтень 2020) х 1,013 (листопад 2020) х 1,009 (грудень 2020) х 1,013 (січень 2021) х 1,010 (лютий 2021) х 1,017 (березень 2021) х 1,007 (квітень 2021) = 1,320587 (32,1%) = 1346,81 грн.

Отже, сума компенсації втрати частини доходу (заробітної плати) у зв`язку з порушенням строку її виплати, яка підлягає стягненню з КП «Джерельне» на користь ОСОБА_1 складає 2380,03 грн. (1609,75 грн.+ 1346,81 грн.).

Надаючи оцінку вимогам ОСОБА_1 про стягнення з КП «Джерельне» суми моральної шкоди в розмірі 85000,00 грн., суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Як зазначено у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пункт 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснює, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд враховує, що невиплата позивачу нарахованої заробітної плати сама по собі є причиною для моральних страждань.

Як пояснив позивач у судовому засіданні, внаслідок невиплати заробітної плати у нього різко погіршився слух та почалися проблеми із серцем, а саме 21.06.2018 він був терміново госпіталізований, та за результатами обстежень йому було проведено стентування (встановлення у серце спеціального апарату).

Наявними в матеріалах справи копіями виписки з медичної картки ОСОБА_1 , виписаної у КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» (відділення судинної хірургії), висновків ультразвукового обстеження серця від 24.06.2018 та 29.03.2020, ангіографічного висновку від 05.07.2021, квитанції від 05.07.2018 підтверджуються пояснення, надані ОСОБА_1 у судовому засіданні, а саме те, що позивач був госпіталізований, йому було поставлено діагноз «ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 2 ступеню», та 05.07.2018 йому було проведено операцію з коронарного стентування (встановлення стенту, вартість якого складає 28000,00 грн.).

Згідно з копєю аудіограми від 01.08.2018, позивач має порушення слуху з двох боків, та наразі у позивача встановлений слуховий апарат.

Враховуючи, що роботодавець не здійснював виплату позивачу нарахованої та належної до виплати заробітної плати 3 роки 7 місяців, беручи до уваги стан здоров`я позивача, а саме наявність серцевого захворювання та порушення слуху, суд вважає доведеним факт порушення нормальних життєвих зв`язків та необхідність вжиття позивачем додаткових зусиль для організації свого життя внаслідок невиплати заробітної плати.

Разом з тим, слід зазначити, що надані медичні документи самі по собі не свідчать про те, що незадовільний стан здоров`я позивача виник саме у зв`язку з невиплатою відповідачем заробітної плати, або що погіршення стану здоров`я позивача відбулося саме у зв`язку з цим.

Як стверджував відповідач у відзиві, ОСОБА_1 ще під час роботи у КП «Джерельне» (з червня 2015 року) мав поганий слух.

Отже, позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між погіршенням стану здоров`я та неправомірними діями відповідача по справі.

Враховуючи викладене, беручи до уваги, що відповідач є комунальним підприємством, та згідно з поясненнями самого позивача, наданими у судовому засіданні, має незадовільний майновий стан, з огляду на принципи співмірності, справедливості та розумності, суд приходить до висновку, що заявлена вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача суми в розмірі 5000,00 грн.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з квитанцією № 0.0..1 від 17.03.2021 про сплату судового збору в АТ «КБ «Приватбанк», ОСОБА_1 сплачено судовий збір в сумі 2407,77 грн..

Отже, виходячи з розміру задоволених позовних вимог (36055,56 грн.) та розміру позовних вимог, за які сплачено судовий збір в сумі 2407,77 грн. (240777,22 грн.), відсотку задоволених позовних вимог (14,97%), сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 360,56 грн.

Крім того, у відповідності до положень п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині виплати позивачу заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Керуючись статтями 4, 5, 11-13, 81, 141, 265, 274-279, 354, 355, 430, п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень, пп. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Джерельне» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку зі звільненням, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати та моральної шкоди, -задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Джерельне» (Харківська область, Богодухівський район, смт. Гути, пл. Миру, 11, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 25781 (двадцять п`ять тисяч сімсот вісімдесят одну) грн. 55 коп., в тому числі компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 8843 (вісім тисяч вісімсот сорок три) грн. 92 коп..

Стягнути з Комунального підприємства «Джерельне» (Харківська область, Богодухівський район, смт. Гути, пл. Миру, 11, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 28675 (двадцять вісім тисяч шістсот сімдесят п`ять) грн. 53 коп..

Стягнути з Комунального підприємства «Джерельне» (Харківська область, Богодухівський район, смт. Гути, пл. Миру, 11, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 2380 (дві тисячі триста вісімдесят) грн. 03 коп.

Стягнути з Комунального підприємства «Джерельне» (Харківська область, Богодухівський район, смт. Гути, пл. Миру, 11, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн.

Стягнути з Комунального підприємства «Джерельне» (Харківська область, Богодухівський район, смт. Гути, пл. Миру, 11, ) на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2407 (дві тисячі чотириста сім) грн.. 77 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду через Богодухівський районний суд Харківської області, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Позивач ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач Комунальне підприємство «Джерельне» - 62131, Харківська область, Богодухівський район, смт. Гути, пл. Миру, 11, .

Третя особа Богодухівська міська рада Харківської області, адреса 62103, Харківська область, м. Богодухів, пл. Соборності, 2, .

Повний текст рішення складено 29.07.2021.

Суддя О.С. Сеник