№ 201/2989/21
провадження 2/201/1924/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Плевако О.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей та про стягнення аліментів на утримання дружини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 24 березня 2021 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей до їх повноліття та про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення молодшою дитиною трьох років. Позивач у своєму позові посилається на те, що вона з відповідачем з 14 вересня 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають і виховували двох спільних неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , їх з відповідачем стосунки не склалися, стало питання про розірвання шлюбу і роздільне мешкання, мешкають окремо; стосунки погіршилися, сім`я розпалась і рішенням суду від 27 травня 2021 року їх шлюб було розірвано; позивачка мешкає з синами, відповідач з ними не мешкає, але незважаючи на це, відповідач по закону зобов`язаний приймати участь в утриманні вказаної неповнолітньої дитини: діти потребують уваги і допомоги, належного виховання і утримання, їх старший син інвалід, хворіє на аутизм, знаходиться на обліку лікаря психіатра. Відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні дітей в добровільному порядку участі майже не приймає, мешкають (позивач з дітьми) окремо. Вона (позивач) зараз офіційно працює, має низькі доходи, доглядає своїх дітей, матеріально позивачка погано забезпечена, несе додаткові витрати на утримання дітей (харчування, лікування та інш.). Дохід відповідача є, він постійний, аліменти на інших дітей не виплачує. Просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання їх неповнолітніх дітей до досягнення вказаними дітьми повноліття в розмірі ј і 1/6 частини відповідно всіх видів заробітку, доходу відповідача щомісячно, а також просила стягнути з відповідача на її користь щомісячно аліменти в розмірі також 1/6 частки його заробітку до досягнення молодшим сином трьох років, задовольнивши позов.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином у відповідності до ст. 128-131 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив; в зверненні до суду позовні вимоги не визнав. Причини його неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи вже було, належних доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача суду не надавала. Незалежно від явки чи неявки представника, підготовки документів чи інш. сам відповідач в судове засідання не з`явилася без поважних причин і навіть не повідомив суд про причини неявки в судове засідання. Отже, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України (повторна неявка належним чином повідомленого про слухання справи відповідача в судове засідання).

З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 з 14 вересня 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають і виховували двох спільних неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , їх з відповідачем стосунки не склалися, стало питання про розірвання шлюбу і роздільне мешкання, мешкають окремо; стосунки погіршилися, сім`я розпалась і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2021 року їх шлюб було розірвано; позивачка мешкає з синами, відповідач з ними не мешкає, але незважаючи на це, відповідач по закону зобов`язаний приймати участь в утриманні вказаної неповнолітньої дитини: діти потребують уваги і допомоги, належного виховання і утримання, їх старший син інвалід, хворіє на аутизм, знаходиться на обліку лікаря психіатра. Відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні дітей в добровільному порядку участі майже не приймає, мешкають (позивач з дітьми) окремо. Позивач офіційно працює, має низькі доходи, доглядає своїх дітей, матеріально позивачка погано забезпечена, несе додаткові витрати на утримання дітей (харчування, лікування та інш.).

Відповідач не позбавлений батьківських прав відносно малолітніх дітей сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , він не звільняється від обов`язку щодо утримання цих дітей відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного Кодексу України.

На теперішній час позивач мешкає разом зі своїми неповнолітніми синами, займається їх вихованням та утриманням, лікуванням. Відповідач на утримання вказаних дітей матеріальну допомогу надає добровільно, але не регулярно та в різних сумах і проявах та тільки останнім часом, тому мати цих дітей вимушена була звернутися з позовом до суду.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ч. З ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини заповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Судом встановлено, що сторони є батьками свого малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ці неповнолітні діти свого постійного доходу не мають, знаходяться на утриманні своєї матері, яка на теперішній час працює, але має скрутне матеріальне становище і потребує матеріальної допомоги від відповідача, тому суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання вказаних дітей до досягнення ними повноліття в заявленій сумі, заробітку відповідача, щомісячно в загальній сумі відповідно по 1/4 і по 1/6 частині всіх видів доходу відповідача. При цьому суд враховує ті обставини, що відповідач офіційно працює, має постійний дохід, інших стягнень за виконавчими документами з відповідача не проводиться.

На підставі ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Згідно ч. 1 ст. 88 Сімейного кодексу України якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Судом встановлено, що старший син сторін інвалід, хворіє на аутизм, перебуває на обліку у лікаря психіатра, має інші супутні хвороби і зараз через вказане потребує постійного догляду та сторонньої регульованої допомоги.

Відповідно до ч. 2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої-четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги незгоду відповідача з частиною позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

Враховуючи, що згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України «Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку», який становив на одну особу в розрахунку на місяць.

Відповідно до ст. 7 ст. Закону України «Про державний бюджет» на 2021 рік: установити у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2189 гривень, з 1 липня - 2294 гривні, з 1 грудня - 2393 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень; працездатних осіб: з 1 січня - 2270 гривень, з 1 липня - 2379 гривень, з 1 грудня - 2481 гривня; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1769 гривень, з 1 липня - 1854 гривні, з 1 грудня - 1934 гривні, а тому враховуючи обставини матеріального становища і стану здоров`я відповідача, обґрунтований, розумний, та справедливий розмір аліментів саме у розмірі заявлених вимог: ј частина всіх видів доходу відповідача щомісячно на користь позивачки на утримання старшого сина ОСОБА_5 до його повноліття, 1/6 частина всіх видів доходу відповідача щомісячно на користь позивачки на утримання молодшого сина ОСОБА_6 до його повноліття та 1/6 частина всіх видів доходу відповідача щомісячно на користь позивачки до досягнення молодшим сином трьох років, оскільки відповідно до закону загальний розмір аліментів на одну дитину 1/4 частина доходу відповідача, на двох 1/3 частина, на трьох і більше Ѕ, а з урахування аліментів і на дружину саме Ѕ частина аліментів і можлива для сплати відповідачем.

При цьому суд враховує ті обставини, що відповідач раніше не виплачував аліменти в добровільному порядку, працює, має доходи, суттєве матеріальне становище.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

При таких обставинах суд вважає доведеними обставини позову, а тому можливим їх задоволення.

Слід зауважити стосовно позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною інвалідом повноліття, то таке стягнення відповідно до ст. 88, 91 СК України можливе лише за умови, що чоловік може надавати таку матеріальну допомогу. Судом встановлено, що відповідач не виплачує аліменти на утримання інших дітей, суд вважає можливим стягнення і за цим позовом на утримання однієї неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частки заробітку відповідача, отже загальна сума аліментів вже майже Ѕ частка заробітку відповідача, стягненням же аліментів на утримання і дружини до досягнення дитиною трьох років загальна сума стягуваних з відповідача аліментів не буде перевищувати Ѕ частину його заробітку, що не буде порушенням його прав і передбаченого законом загального розміру всіх стягнень з особи.

Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України суд може присудити аліменти і за минулий час.

Враховуючи вимоги ст. 191 СК України, суд вважає необхідним стягувати аліменти з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітніх дітей та на утримання дружини з часу подачі позову, оскільки це передбачено законом і відповідачем не доведено сплати цих аліментів за вказаний період в добровільному порядку (з метою уникнення подвійного стягнення тих же аліментів).

На підставі п. 7 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення.

Зважаючи на те, що позивачка працює, але має скрутне матеріальне становище і важкі сімейні обставини, державну грошову допомогу отримує, але незначну, інших джерел доходу не має, суд вважає можливим допустити негайне виконання судового рішення.

У відповідності ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору, не сплатила його, тому з відповідача слід також стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 2 724 грн. (три позовні вимоги при судовому зборі 908 грн. за кожну).

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та стягувати з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь матері цієї дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, до досягнення ОСОБА_3 повноліття, починаючи стягнення з 24 березня 2021 року, стягувати з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь матері цієї дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/6 частини всіх видів його доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, до досягнення ОСОБА_4 повноліття, починаючи стягнення з 24 березня 2021 року, стягувати з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на користь матері неповнолітньої дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - ОСОБА_1 в розмірі по 1/6 частини всіх видів його доходу щомісячно, до досягнення їх неповнолітнім сином інвалідом ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , трьох років до ІНФОРМАЦІЯ_6 , починаючи стягнення з 24 березня 2021 року, допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць, стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 2 724 грн..

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей та на утримання дружини до досягнення дітьми повноліття в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, ЦК України, ст. 180, ч. ч. 1, 2 ст. 183, ст. 84, 88, 91, 182, 191, 194 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уроженця м. Миколаєва, Україна, аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь матері цієї дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, до досягнення ОСОБА_3 повноліття, починаючи стягнення з 24 березня 2021 року.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Миколаєва, Україна, аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь матері цієї дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/6 частини всіх видів його доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, до досягнення ОСОБА_4 повноліття, починаючи стягнення з 24 березня 2021 року.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уроженця м. Миколаєва, Україна, аліменти на користь матері неповнолітньої дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі по 1/6 частини всіх видів його доходу щомісячно, до досягнення їх неповнолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , трьох років до ІНФОРМАЦІЯ_6 , починаючи стягнення з 24 березня 2021 року.

Допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 2 724 грн..

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -