Провадження № 2/369/890/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2021 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі головуючої судді Ковальчук Л.М., за участю секретаря Новіцької М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та зобов`язання передати дублікати ключів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилою площею, і скасування реєстрації, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила суд вселити її в квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача передати їй дублікати ключів від вхідних дверей цієї квартири.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 .

Зі слів позивача, на придбання вказаної квартири було використано її гроші.

Позивач зазначала, що вона зареєстрована у спірній квартирі, однак позбавлена права проживання у ній у зв`язку із тим, що ключі від неї знаходяться у відповідача, добровільно надати їх він відмовляється.

18.11.2019 позивач звернулась до органів поліції із заявою про мешкання у спірній квартирі сторонніх осіб та про те, що вона не має доступу до неї.

З огляду на вказане, позивач звернулась до суду із цим позовом.

Не погоджуючись з позовом ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилою площею, і скасування реєстрації, в якому просив суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням (квартирою) АДРЕСА_1 та скасувати її реєстрацію за цією адресою.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач за зустрічним позовом лише зареєстрована у спірній квартирі, проте не вселялась до неї, ніколи в ній не проживала, а тому не набула права користування цим житлом.

Позивач за зустрічним позовом вказував, що відповідач ОСОБА_1 більше 15 років проживає та офіційно працює в Італії, до України приїжджає короткочасно один чи декілька раз на рік у відпустку.

Також ОСОБА_2 стверджував, що з грудня 2018 року по день звернення до поліції ОСОБА_1 не ставила питання про своє вселення до спірної квартири.

Також, зі слів позивача за зустрічним позовом, відповідач ніколи з ним не проживала у спірній квартирі як член його сім`ї.

З огляду на вказане, відповідач звернувся до суду із цим зустрічним позовом.

Ухвалою судді від 14.02.2020 було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання у справі.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області № 529 від 05.05.2020 у зв`язку із закінченням строку відрядження як тимчасового переведення судді Медведського М.Д. було призначено повторний автоматизований розподіл цієї судової справи, за результатами якого було визначено для розгляду цієї справи суддю Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н.С.

Ухвалою суду від 16.09.2020, занесеною до протоколу судового засідання, було прийнято до спільного розгляду разом з первісною заявою зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею, та скасування реєстрації.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області № 1024 від 29712.2020 у зв`язку із перебуванням головуючої судді Пінкевич Н.С. у соціальній відпустці у зв`язку із вагітністю та пологами було призначено повторний автоматизований розподіл цієї судової справи, за результатами якого було визначено для розгляду цієї справи суддю Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М.

Ухвалою судді від 31.12.2020 (з урахуванням ухвали суду від 19.03.2021 про виправлення описки) було прийнято цю справу до свого провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 19.03.2021 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом та її представник до суду не з`явились, представник подала заяву про розгляд справи у їх відсутність, їх позов просила задовольнити у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовити. Позивач за первісним позовом подала відзив на зустрічну позовну заяву, в якій заперечила доводи ОСОБА_2 та просила відмовити у його задоволенні.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом та його представник в судове засідання не з`явились, представник подала заяву про розгляд справи у їх відсутність, їх позов просила задовольнити у повному обсязі, у задоволенні первісного позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що первісні та зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про його народження.

Позивач за первісним позовом зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що вбачається з відмітки в її паспорті та довідки про реєстрацію місця проживання особи.

18.11.2019 ОСОБА_1 звернулась до Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській області із заявою про те, що 04.09.2019 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , проживають невідомі особи, яких заселив її син ОСОБА_2 , та заявниця не має доступу до вказаної квартири.

Доказів того, що ОСОБА_2 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , суду надано не було.

Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

З огляду на ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 ст. 71 ЖК УРСР визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

З огляду на ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»:

місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;

реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Таким чином, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 05.11.2014 у справі № 6-158цс14 та від 16.11.2016 у справі № 6-709 цс16.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення (постанова ВС від 09.12.2020 у справі № 209/2642/18).

У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09.10.2019 у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09.10.2019 у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).

Зважаючи на рекомендації Верховного Суду України, викладені у п. 11 Постанови Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

У постанові від 28.04.2021 у справі № 707/2-1006/2011 Верховний Суд вказав, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом із тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначенні процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такий же правовий висновок викладено і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05.05.2019 у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

З огляду на ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності з приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків.

Попри те, що відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є доступними, нормами ЦПК України передбачені інструменти, використовуючи які, сторони можуть отримувати докази для доведення своїх вимог. Суду не будо надано доказів того, що спірна квартира належить на праві власності саме ОСОБА_2 , взагалі суду не було надано відомостей, за ким саме зареєстровано право власності на неї.

Разом з тим, з огляду на вимоги ст. 19 Конституції України та принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, проголошені ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд позбавлений права з власної ініціативи збирати та долучати до матеріалів справи докази, що стосуються предмету доказування, тобто доводити замість сторін їх вимоги та заперечення.

Тобто, позивачем за первісним позовом не було доведено суду, що її право на проживання у спірній квартирі порушено саме ОСОБА_2 , тобто що вона звернулась з позовом до належного відповідача, а позивачем за зустрічним позовом - що у нього взагалі існує право на цю квартиру, яке він хоче захистити у цьому судовому процесі.

З урахуванням зазначеного суд проходить до висновку про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів у повному обсязі.

З огляду на вказане та ст. 141 ЦПК України суд залишає судові витрати сторін за ними.

При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Враховуючи вищевикладене та правові висновки Верховного Суду, керуючись ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 29, 317, 319, 328, 379, 383, 401-406 ЦК України, ст.ст. 71, 72, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 4, 5, 12, 13, 23, 30, 76-82, 89, 141, 259, 263-268, 351, 352, 354 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та зобов`язання передати дублікати ключів - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилою площею, і скасування реєстрації - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня винесення рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Інформація про відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 .

Суддя Л.М. Ковальчук