Справа № 462/7172/19 Головуючий у 1 інстанції: Пилип"юк Г.М.
Провадження № 22-ц/811/1312/20 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю: представника позивача - Прімєрової Н.Г.,

представника відповідача - Бекерської О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и л а:

18 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Львівського міського комунального підприємства (далі - ЛМКП) «Львівтеплоенерго» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 січня 2017 року по 22 серпня 2019 року в розмірі 172349 грн. 40 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 01 жовтня 2007 року по 16 січня 2017 року він працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» і був звільнений з роботи за власним бажанням згідно наказу №22-к від 16.01.2017 року, однак, під час виконання ним трудових обов`язків відповідач здійснював йому нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що підтверджено рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2019 року, яким стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» у його (позивача) користь недонараховану та невиплачену заробітну плату в розмірі 34201 грн. 77 коп. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 41209 грн. 31 коп., а всього 75411 грн. 08 коп., яке виконане відповідачем 22 серпня 2019 року.

Позивач зазначає, що має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 17 січня 2017 року по 22 серпня 2019 року (за 5185 робочих годин).

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» у користь ОСОБА_1 172349 грн. 40 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 2500 грн. та 1723 грн. 50 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач ЛМКП «Львівтеплоенерго», просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що у формулу розрахунку посадового окладу позивача було закладено нижчий розмір мінімальної заробітної плати, ніж встановлено на законодавчому рівні, однак, стягнута у його користь заборгованість по заробітній платі складає лише 24% від загальної суми нарахованої та отриманої ним заробітної плати.

Крім того, апелянт вважає, що позивач пропустив тримісячний строк, встановлений статтею 233 КЗпП України для звернення до суду з вказаним позовом, оскільки такий необхідно обраховувати від дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а саме, з дня ухвалення рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2019 року.

Апелянт також наголошує на застосуванні правового висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15 щодо визначення підстав для зменшення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Згідно з первинним протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Львівського апеляційного суду від 14.04.2020 року, для розгляду даної справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) - ОСОБА_2, суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.

Ухвалою судді-доповідача ОСОБА_2 від 12.06.2020 року відкрито апеляційне провадження в даній справі.

У зв`язку із звільненням судді ОСОБА_2 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи, в результаті якого, згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу справи від 27.07.2020 року головуючим суддею (суддею-доповідачем) визначено суддю Бойко С.М.

Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач припинив трудові відносини з ЛМКП «Львівтеплоенерго» у зв`язку із звільненням його з роботи (за власним бажанням) з 16.01.2017 року.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2019 року у справі №462/2617/19 позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» у його користь невиплачену заробітну плату за період з 01 січня 2010 року по 30 вересня 2015 року в розмірі 34201 грн. 77 коп. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 41209 грн. 31 коп., а всього - 75411 грн. 08 коп.

Вказане рішення суду набрало законної сили 02 липня 2019 року і виконане відповідачем 22 серпня 2019 року.

Відповідно до вимог ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму (ч.2 ст.116 КЗпП).

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи наведені вище норми закону та обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Доводи відповідача про те, що суд першої інстанції повинен був застосувати положення частини першої статті 233 КЗпП України, якою передбачено, що працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, є безпідставними, оскільки присуджені позивачу суми заробітної плати та компенсації, право на виплату яких він мав у день звільнення, були виплачені йому відповідачем лише 22.08.2019 року (день фактичного розрахунку), а тому, звернувшись до суду з позовом 18.11.2019 року, позивач не пропустив встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України тримісячного строку.

Щодо доводів апелянта по суті вирішення заявлених позовних вимог, то колегія суддів виходить з наступного.

Метою законодавчого регулювання правовідноситн щодо виплати роботодавцем середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових відносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18).

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність спірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги позивача та дійшовши правильного висновку про наявність правових підстав для присудження позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції не в повній мірі врахував усі обставини справи для забезпечення захисту права позивача на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу з дотриманням справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Так, зокрема, необхідно було враховувати й ту обставину, що неправильний принцип нарахування заробітної плати застосовувався на підприємстві не лише до позивача, а й щодо інших працівників, тобто порушення носило загальний характер, а саме: у формулу розрахунку заробітної плати було закладено нижчий розмір мінімальної заробітної плати, ніж було передбачено Законами України «Про державний бюджет», що підтверджено судовими рішеннями, які набрали законної сили, зокрема, постановою Залізничного районного суду м.Львова від 14.11.2013 року (Справа №462/7893/13-п).

Отже, сторонам ще з листопада 2013 року було відомо про незаконність здійснення нарахування заробітної плати, однак, позивач звернувся до суду з позовом лише через два роки і десять місяців після звільнення з роботи, коли почали звертатись з такими позовами інші працівники підприємства, а підприємство самостійно не проводило перерахунку заробітної плати звільненим працівникам, очікуючи на судові рішення.

За таких обставин і, зважаючи на те, що відповідач є комунальним підприємством, на переконання колегії суддів, буде розумним і справедливим визначити позивачу розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у подвійному розмірі заборгованої підприємством заробітної плати - 68403 грн. 54 коп.

З наведених мотивів оскаржуване рішення суду в частині визначення розміру присудженого позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні підлягає зміні, шляхом його зменшення із 172349 грн. 40 коп. до 68403 грн. 54 коп.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, рішення суду необхідно змінити і в частині розподілу судових витрат, врахувавши наслідки вирішення справи апеляційним судом, а саме: задоволення позовних вимог на суму 68403 грн. 54 коп., що становить 39,7% від ціни позову (172349 грн. 40 коп.), а тому з відповідача у користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 684 грн. 03 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 1000 грн.

В решті, правових підстав для зміни чи скасування рішення суду немає, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 грудня 2019 року в частині визначення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, витрат на правничу допомогу та судового збору, які підлягають стягненню з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» у користь ОСОБА_1 , змінити, зменшивши розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні до 68403 гривень 54 копійок, витрат на правничу допомогу - до 1000 гривень та судового збору - до 684 гривень 03 копійок.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 12 березня 2021 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Ванівський О.М.

Мельничук О.Я.