КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 753/5313/19 Головуючий у суді першої інстанції: Коренюк А.М.
Номер провадження: 22-ц/824/1595/2021 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Венгаренко Тетяна Анатоліївна, на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, -

В С Т А Н О В И В:

В Дарницький районний суд міста Києва звернулась ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5 , а також ОСОБА_4 із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користування житлом та вселення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 25 липня 1997 року ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , який розірвано 10 липня 2019 року.

У період шлюбу родина ОСОБА_6 вирішила придбати квартиру. Вона знайшла потрібний варіант, зокрема, квартиру АДРЕСА_1 , на що надала свою згоду відповідачу на укладення попереднього договору щодо придбання вказаної квартири. Проте з невідомих для неї причин, договір купівлі-продажу квартири був укладений не її чоловіком - ОСОБА_1 , а його матір`ю - ОСОБА_7 .

Позивач зазначила, що у лютому 2011 року вона, її чоловік - ОСОБА_1 , їх дочка ОСОБА_4 , а після народження у 2013 році - син ОСОБА_5 були зареєстровані у спірній квартирі та почали постійно там проживати, спільно нести витрати по утриманню квартири, разом робили ремонт тощо.

В подальшому, 13 жовтня 2015 року ОСОБА_1 , відповідно до договору дарування отримав вказану квартиру у дар та набув права власності на неї.

У 2018 році стосунки між подружжям погіршились. Після тимчасової відсутності її та дітей за місцем реєстрації, влітку 2018 року вона з дітьми не буда допущена до квартири з тієї підстави, що відповідач змінив замки у вхідних дверях та відмовився впускати їх до житла, надати нові ключі від квартири, наслідком чого стали її неодноразові звернення до правоохоронних органів, Служби у справах дітей, балансоутримувача багатоквартирного будинку з приводу чинення ОСОБА_1 їй та дітям перешкод з у користуванні житлом.

Посилаючись на вказані обставини, позивачі просили зобов`язати ОСОБА_1 не чинити їм перешкоди у користування житлом та вселити їх до квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користування житлом та вселення задоволено.

Вселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 768, 40 грн. судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 листопада 2020 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилався на те, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував того, що він є власником спірної квартири, шлюб між ним та ОСОБА_2 розірвано, вона не є членом його сім`ї на час розгляду справи, тому не може проживати у цій квартирі.

Зазначив, що ОСОБА_2 має власну квартиру в Москві, де постійно проживає з дітьми з 2018 року.

Вважає. що підстав для її проживання у квартирі, що є його власністю немає.

Щодо користування квартирою дітьми, апелянт заперечень не має.

У відзивах на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проти доводів апеляційної скарги заперечили посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Просили рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 листопада 2020 року залишити без змін так як вважають, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Венгаренко Т.А. вимоги апеляційної скарги підтримала, просила задовольнити ап6еляційну скаргу з підстав викладених в ній.

Представник позивача ОСОБА_4 - адвокат Черняк О.О. проти задоволення апеляційної скарги заперечила, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, тому їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На думку колегії суддів, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 листопада 2020 року відповідає таким вимогам закону з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 25 липня 1997 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 (том 1 а.с. 10)

Як вбачається із копії свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами розірвано 10 липня 2019 року (том 1 а.с. 140).

Від шлюбу, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18) та сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 31 січня 2011 року, мати ОСОБА_1 - ОСОБА_7 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 21).

У вказаній квартирі були зареєстровані для проживання: 23 серпня 2011 року - ОСОБА_4 (дочка сторін/онука власниці житла), 06 серпня 2013 року - ОСОБА_3 (син сторін/онук власниці житла), 09 серпня 2013 року - ОСОБА_2 (позивачка/невістка власниці житла) (том 1 а.с. 24, 25, 26).

В подальшому, відповідно до договору дарування від 13 жовтня 2015 року, квартира АДРЕСА_1 була відчужена ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 (том 1 а.с. 27).

Згідно із свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_1 , виданого 31 липня 2018 року, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1 а.с. 22).

Договір дарування від 13 жовтня 2015 року, за умовами якого ОСОБА_7 подарувала спірну квартиру ОСОБА_1 сторонами не оскаржений, на час розгляду справи судом є чинним.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачі були заселені до спірної квартири, як члени сім`ї власника житла. Наразі позивачка ОСОБА_2 є колишнім членом сім`ї власника житла, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є дітьми відповідача, отже, при вселенні, вони набули рівного з власником житла права користування житлом.

У ст. 47 Конституції України вказано, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Відповідно до чинного законодавства, громадяни мають право на житло (ст.1 ЖК України). Житлові права охороняються законом.

Положеннями ч. 3 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частинами 1, 4 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилими приміщеннями нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням, до цих правовідносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Також, судом встановлено, що відповідач безпідставно чинить позивачам перешкоди у користуванні квартирою, не бажаючи їх вселення, що підтверджується зверненнями позивача до правоохоронних органів, служби у справах дітей та суду з вимогою допустити їх до проживання в спірну квартиру. (том 1 а.с. 29, 30, 31, 32).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок Дарницького районного суду міста Києва про необхідність зобов`язати відповідача не чинити перешкод позивачам у здійсненні права користування квартирою та їх вселення є правильним.

Щодо захисту порушеного права неповнолітнього ОСОБА_3 суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч. 2 ст. 3 СК України).

Приписами ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено. що діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом.

Так, на думку колегії суддів, вимоги позивачів про зобов`язання відповідача не чинити їм перешкод в користуванні спірною квартирою є доведеними та обґрунтованими.

Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року).

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до вказівок Європейського суду з прав людини, та пункту першого статті 6 Конвенції зобов`язано суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі Проніна проти України).

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що вимоги позивачів про зобов`язання відповідача не чинити їм перешкод в користуванні спірною квартирою є доведеними та обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам відповідача, що викладені у відзиві на позовну заяву, та не заслуговують на увагу, оскільки їм надано належну оцінку судом першої інстанції при вирішенні справи по суті.

Посилання апелянта на порушення Дарницьким районним судом міста Києва норм процесуального права не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді справи.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки Дарницького районного суду міста Києва та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів враховує вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин, при вирішенні вказаної цивільної справи, Дарницьким районним судом міста Києва правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, тому колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків Дарницького районного суду міста Києва не спростовують.

Керуючись ст. ст. 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384 389 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Венгаренко Тетяна Анатоліївна залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар