Справа №:755/1571/21
Провадження №: 2-к/755/8/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" липня 2021 р. м. Київ

Суддя Дніпровського районного суду міста Києва САВЛУК Т.В., розглянувши розглянувши заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення Рузського районного суду Московської області від 05 березня 2020 року,-

в с т а н о в и в:

26 січня 2021 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшло клопотання ОСОБА_1 , заінтересована особа: відповідач ОСОБА_2 , про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення Рузського районного суду Московської області від 05 березня 2020 року.

04 лютого 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про залишення без розгляду та повернення заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення Рузського районного суду Московської області від 05 березня 2020 року заявнику.

27 травня 2021 року Київський апеляційний суд ухвалив постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив.

Ухвалу судді Дніпровського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року скасовано, направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

27 травня 2021 року Київським апеляційним судом винесено постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року про повернення заяви позивачеві скасовано та передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як убачається з мотивувальної частини постанови Київського апеляційного суду від 27.05.2020 року по справі №755/1571/21: «Відповідно, до змісту рішення Рузського районного суду Московської області від 05.03.2020 року ухваленого у справи № 2-282/120 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини убачається, що відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, а його місцезнаходження не відомо. Разом з тим в рішенні суду зазначено, що інтереси відповідача ОСОБА_2 представляв адвокат Шахов О.В., який заперечував проти позову. Крім того, як видно із тексту заяви ОСОБА_1 , до заяви вона додала докази повідомлення сторони, яка не брала участі у судовому засіданні про дату та час розгляду справи на 4 арк.».

27 липня 2021 року вказану позовну заяву, у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, було передано в провадження судді Савлук Т.В.

Вивчивши матеріали клопотання та додані до нього документи, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно із ст. 462 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до ст. 463 Цивільного процесуального кодексу України , рішення іноземного суду може бути предявлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути предявлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

В ч. 1 ст. 465 Цивільного процесуального кодексу України зазначено, що клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається до суду безпосередньо стягувачем (його представником) або відповідно до міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, іншою особою (її представником).

Відповідно до ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Пленум Верховного Суду України у п.1 своєї Постанови № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» від 24 грудня 1999 року роз`яснив, що розгляд судами клопотань про визнання і виконання рішень іноземних судів є особливою формою взаємної правової допомоги, яка надається Україною та іншими державами учасницями відповідних міжнародних договорів.

У відповідності до ч. 1 ст. 466 Цивільного процесуального кодексу України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається у письмовій формі і повинно містити: 1) ім`я (найменування) особи, що подає клопотання, зазначення її місця проживання (перебування) або місцезнаходження; 2) ім`я (найменування) боржника, зазначення його місця проживання (перебування), його місцезнаходження чи місцезнаходження його майна в Україні; 3) мотиви подання клопотання.

Частинами 2 та 3 ст. 466 Цивільного процесуального кодексу України передбачено необхідність додати до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду документи, передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також визначено перелік документів, що додаються до клопотання, якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не визначено перелік документів, що мають додаватися до клопотання, або за відсутності такого договору.

10 листопада 1994 року Верховною Радою України ратифіковано Конвенцію про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, яка набула чинності для України 14 квітня 1995 року і застосовується у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, Російською Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією і Туркменістаном.

Відповідно до положень ст. 51 Конвенції про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує наступні рішення, винесені на території інших Договірних Сторін: а) рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов`язань; б) рішення судів по кримінальних справах про відшкодування збитку.

Положеннями частин 2, 3 ст. 54 Конвенції про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року визначено, що суд, що розглядає клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішення, обмежується встановленням того, що умови, передбачені цією Конвенцією, дотримані. У випадку, якщо умови дотримані, суд виносить рішення про примусове виконання. Порядок примусового виконання визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання.

У поданому клопотанні зазначається про відсутність місця реєстрації відповідача ОСОБА_2 та вказано місце його перебування: АДРЕСА_1 .

У відповідності до ч. 1 ст. 464 Цивільного процесуального кодексу України питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника.

За відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрованим не значиться.

Відповідно до ч. 2 ст. 464 Цивільного процесуального кодексу України, якщо боржник не має місця проживання (перебування) або місцезнаходження на території України, або його місце проживання (перебування) чи місцезнаходження невідоме, питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцезнаходженням в Україні майна боржника.

За матеріали клопотання, а також отримана судом інформація не дають можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) боржника ОСОБА_2 . Також матеріали клопотання не містять доказів, що підтверджують місцезнаходження майна боржника.

Згідно вимог п. 3 ч. 3 ст. 466 ЦПК України, якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не визначено перелік документів, що мають додаватися до клопотання, або за відсутності такого договору, до клопотання додаються документи які засвідчують, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно, до змісту рішення Рузського районного суду Московської області від 05.03.2020 року ухваленого у справі № 2-282/120 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини убачається, що відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, а його місцезнаходження невідомо.

Стаття 6 Європейської конвенції про захист прав людини (далі -Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд. Вона закріплює принцип верховенства закону, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємними частинами «права на суд» слід розглядати, зокрема, наступні вимоги : вимога «змагальності» процесу відповідно до статті 6 Конвенції передбачає наявність можливості бути поінформованим і коментувати зауваження або докази, представлені протилежною стороною, в ході розгляду; право на «публічне слухання», що передбачає право на усне слухання і особисту присутність сторони в цивільному судовому процесі перед судом (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden, 26 травня 1988 р., номер заяви 10563/83, пп. 24- 33); право на ефективну участь (T. та V. проти Сполученого Королівства,16 грудня 1999 р., номер заяв 24724/94; 24888/94, пп. 83-89).

Стаття 6 Конвенції головним чином служить для визначення того, чи були надані заявнику достатні можливості викласти свою позицію і оскаржити докази, які він вважав недостовірними, а не для того, щоб оцінювати правильність або неправильність рішення, прийнятого національними судами (Каралевічус проти Литви (Karaleviиius v. Lithuania), 6 червня 2002 р., номер заяви 53254/99).

Враховуючи вищезазначене у поєднанні зі статтею 9 Угоди, під «повідомленням про процес» слід розуміти саме сповіщення судом Сторін про місце та час розгляду справи, що свідчитиме про ефективне забезпечення Сторін «правом на суд».

Таким чином, з огляду на зазначене вище вбачається, що обізнаність сторони процесу про провадження, яке їй же ініційоване (в апеляційному порядку) не є достатньою підставою для легалізації та виконання рішення іноземного суду в Україні, оскільки її не було повідомлено про час та місце слухання (розгляду) справи.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України № 6-1151цс16 від 01 червня 2016 року.

Натомість, заявником на виконання вимог ч. 3 ст. 466 ЦПК України до заяви не додано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду Рузським районним судом Московської області справи № 2-282/120 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Такими доказами є відповідні документи, що містять інформацію про отримання стороною відносно якої ухвалено судове рішення викликів в судове засідання з розгляду конкретної справи.

Разом з тим, як вбачається з протоколу допиту свідка від 20 серпня 2020 року проведеного в межах кримінального провадження, відомості відносно якого внесені до ЄРДР № 0000095 від 11.08.2020 року, слідчим СВ Святошинського УП ГУ НП у місті Києві Свінціцьким С.І. допитано в якості свідка ОСОБА_2 , який надав наступні пояснення, а саме що 29 вересня 2019 року ОСОБА_2 разом зі своїм сином ОСОБА_3 вилетіли на літаку з м. Москва до м. Кишинів, а далі попрямували до м. Київ, де звернулись до міграційної служби за захистом, після отримання дозволу на тимчасове проживання на території України, почали проживати в м. Києві до м. Москва не повертались. ОСОБА_3 почав ходити до школи, з своєю матір`ю ОСОБА_1 не бачився з вересня 2019 року. На даний час ОСОБА_2 проживає разом з сином ОСОБА_3 за рахунок збережених коштів, які надійшли від продажу квартири в Російській Федерації. ОСОБА_2 наголошує на тому, що про рішення Рузського районного суду Московської області справи № 2-282/120 від 05.03.2020 року про визначення місця проживання сина ОСОБА_3 , йому стало відомо в день допиту від слідчого, тобто 20.08.2020 року.

Крім того, суд не приймає до уваги посилання в тексті рішення Рузського районного суду Московської області справи № 2-282/120 від 05.03.2020 року: «Відповідач на судове засідання не з`явився, місцезнаходження його невідоме, його інтереси представляє в порядку ст. 50 ЦПК РФ адвокат Шахова О.В.» про те, що ОСОБА_2 був повідомлений належним чином про призначення судового засідання, оскільки його інтереси представляв адвокат Шахова О.В..

Відповідно до ст. 50 Цивільно процесуального кодексу Російської Федерації, суд призначає адвоката в якості представника у випадку відсутності представника у відповідача, місце проживання якого не відоме, а також в інших передбачених федеральним законом випадках. Адвокат, призначений судом в якості представника відповідача у випадках, передбачених цією статтею, вправі оскаржувати судове рішення по даній справі.

Аналізуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що наявність представника відповідача - адвоката Шахової О.В. при розгляді вище зазначеного рішення не підтверджує обізнаність ОСОБА_2 про судове засідання та результати розгляду справи, оскільки він не доручав представництво своїх інтересів адвокату Шаховій О.В., крім того ОСОБА_1 була обізнана про місце перебування ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3 , про що і зазначається у вище вказаному рішенні: «По даним розшуку, відповідач ОСОБА_2 разом з сином неповнолітнім ОСОБА_3 виїхали на територію України», тому стверджувати що ОСОБА_2 був обізнаний про розгляд справи Рузським районним судом Московської області справи № 2-282/120 та його інтереси були належним чином представлені при розгляді справи Рузським районним судом Московської області справи № 2-282/120 є безпідставним.

Також, не є належним доказом повідомлення ОСОБА_2 про судовий розгляд ксерокопія рекомендованого направлення судової повістки на адресу проживання в м. Москві, яке повернулось до суду без вручення, оскільки ОСОБА_1 було відомо про наміри ОСОБА_2 разом з неповнолітнім ОСОБА_3 виїхати з території Російської Федерації на територію України, крім того ОСОБА_1 було достеменно відомо, що ОСОБА_2 з вересня 2019 року не проживає за місцем останньої реєстрації в м. Москві, куди саме і направлявся судовий виклик.

Разом з тим, вивчивши пояснення самого ОСОБА_2 під час допиту його в якості свідка, а також інші наявні в матеріалах письмові докази, суд приходить до висновку стосовно доведеності ОСОБА_2 обставин які свідчать про відсутність належного повідомлення його про дату та час судового розгляду Рузським районним судом Московської області справи № 2-282/120 та його не обізнаність про ви несене рішення Рузським районним судом Московської області справи № 2-282/120 від 05.03.2020 року про визначення місця проживання дитини.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 466 ЦПК України, суд, встановивши, що клопотання і документи, що додаються до нього, не оформлено відповідно до вимог, передбачених цією главою, або до клопотання не додано всі перелічені документи, залишає його без розгляду та повертає клопотання разом з документами, що додані до нього, особі, яка його подала.

Враховуючи вищевикладене, оскільки заявником при зверненні до суду не дотримано вимог ч. 3 ст. 466 ЦПК України, заява ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення Рузського районного суду Московської області від 05 березня 2020 року підлягає залишенню без розгляду на підставі положень ч. 4 ст. 466 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 353-354, 462-463, 465, 466 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення Рузського районного суду Московської області від 05 березня 2020 року,- залишити без розгляду та повернути заявнику.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я