ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3876/21 Справа № 209/4059/19 Суддя у 1-й інстанції - Байбара Г. А. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 січня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Другої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, третя особа: державний нотаріус Другої кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік Світлана Станіславівна, про визнання незаконною постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язання видати свідоцтво про право на спадщину, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати незаконною постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30 жовтня 2019 року державного нотаріуса Другої Кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Бурдік С.С. про відмову ОСОБА_3 , яка діє по довіреності від 08.07.2019 року за № 572-1988 від імені ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину, на квартиру номер АДРЕСА_1 після померлої ОСОБА_4 . Також просить зобов`язати державного нотаріуса Другої Кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Бурдік С.С. видати ОСОБА_3 свідоцтво на спадщину ОСОБА_1 та внести відповідні відомості до реєстру нерухомого майна щодо квартири номер АДРЕСА_1 після померлої ОСОБА_4 .

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка була бабусею позивача ОСОБА_1 . ОСОБА_5 залишила заповіт, яким заповідала позивачу на випадок своєї смерті квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , якою володіла на праві власності. Заповіт був посвідчений 06 червня 2006 року державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бурдік С.С. та зареєстрований в Спадковому реєстрі.

В належний термін ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності від 08 липня 2019 року, звернувся до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини за заповітом. Таким чином, ОСОБА_1 має право отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану квартиру. Постановою державного нотаріуса Другої кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік С.С. від 30 жовтня 2019 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 з тих підстав, що згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу спірної квартири повинен бути нотаріально посвідчений. Позивач не згоден з постановою нотаріуса, оскільки договір купівлі-продажу спадкової квартири було зареєстровано 05 грудня 1997 року товарною біржою «Дніпродзержинська», за реєстром № 001/393-Н та зареєстровано в БТІ в книзі реєстрових записів за № 120 під № 21117 від 08 грудня 1997 року, що підтверджується Витягом з реєстрової книги БТІ, наданої на адвокатський запит адвоката Бєліка С.П. від 27 листопада 2019 року № 27/11/19. Ця інформація була також надана державному нотаріусу ОСОБА_6 . Продаж квартири було вчинено за 5500 грн.

В договорі купівлі - продажу квартири вказано, що сторони угоди є членами Біржі та відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року вказаний договір не підлягає нотаріальному посвідченню. Правочин сторонами було повністю виконаний, продавцем були повністю звільнені всі приміщення, передані ключі від квартири та він знявся з реєстрації за вказаною адресою. Ні заперечень, ні зауважень жодна із сторін правочину не пред`являла. ОСОБА_4 стала проживати у придбаній квартирі, зареєструвалася в ній, здійснювала ремонт та сплачувала комунальні платежі, починаючи з моменту придбання квартири і до моменту смерті, тобто майже 22 роки.

Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності фізичних та юридичних осіб, що затверджені Наказом № 56 від 13 грудня 1995 року Держаного комітету України по житлово-комунальному господарству і зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056, які діяли на той час передбачено, державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів (Додаток N 1) за рахунок коштів власників нерухомого майна ( п. 1.4); до об`єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться: а) жилі будинки (домоволодіння) розташовані на земельній ділянці, під окремим порядковим номером по вулиці, площі, провулку; б) нежилі будинки, дачі, садові будинки, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально- побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках; в) вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку); г) квартири багатоквартирних будинків (п. 1.5). Відповідна реєстрація вказаних об`єктів, згідно п. 2.2. Правил здійснюється в БТІ.

Згідно Додатку № 1 Правил затверджений «Перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», де в п.6 зазначено, що підлягають державній реєстрації: договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржою.

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР (1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених в законі, а статтею 227 ЦК УРСР (1963 року) передбачено нотаріальне посвідчення лише житлового будинку.

Враховуючи, що станом на 05 грудня 1997 року договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_2 був укладений на товарній біржі «Дніпродзержинська», то він не потребував нотаріального посвідчення, і згідно ст.128 ЦК УРСР (1963 року), померла ОСОБА_4 стала власником вищевказаної квартири, бо договір купівлі - продажу квартири, згідно ст. 227 ЦК УРСР був зареєстрований в БТІ, (ця норма не стосувалася квартири), а тому треба керуватися лише Правилами, так як ЦК УРСР (1963 року) не було передбачено обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу квартир, які зареєстровані в БТІ. Отже, нотаріус Бурдік С.С. була зобов`язана видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану квартиру.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не подав нотаріусу документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, а тому нотаріусом було правомірно винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру по АДРЕСА_2 , а тому ОСОБА_1 необхідно відмовити в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 09 серпня 2019 року Дніпровським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області , актовий запис № 380 (а.с. 9).

За життя ОСОБА_4 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй квартиру АДРЕСА_3 , вона заповідала ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповіт був посвідчений 06 червня 2006 року державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бурдік С.С., зареєстрований в реєстрі за № 1- 1673 (а.с. 10).

Як вбачається із договору купівлі-продажу нерухомого майна (а.с. 13), вказана вище квартира була придбана ОСОБА_4 05 грудня 1997 року на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного до виконання біржової угоди, зареєстрованого на товарній біржі «Дніпродзержинська» за № 001/3939-Н. У договорі було зазначено, що на момент біржової угоди продавець ОСОБА_7 , який діяв за себе та за дорученням, посвідченим Ісаковою Л.В. державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори 13 серпня 1997 року № 1-839, від ОСОБА_8 , та покупець квартири ОСОБА_4 , були членами Біржі.

Також в договорі купівлі-продажу нерухомого майна було зазначено, що він підлягає реєстрації в Бюро технічної інвентаризації та згідно ст. 15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу» не підлягає нотаріальному посвідченню.

08 грудня 1997 року на договорі купівлі-продажу Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації виконаний реєстраційний напис на підтвердження реєстрації квартири за адресою: АДРЕСА_2 , на праві приватної власності за ОСОБА_4 .

Таким чином, судом встановлено, що договір купівлі-продажу спадкової квартири не був нотаріально посвідчений, а лише зареєстрований на товарній біржі «Дніпродзержинська» до виконання біржової угоди, а також зареєстрований в БТІ.

Як вбачається із матеріалів спадкової справи (а.с. 102-140), 09 серпня 2019 року від позивача ОСОБА_1 до Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори (зараз Друга кам`янська державна нотаріальна контора) надійшли заяви про прийняття спадщини за заповітом та за законом після померлої ОСОБА_4 (а.с. 112). На підтвердження своїх родинних відносин із спадкодавцем та свого права на спадкування за заповітом та за законом він надав нотаріусу свідоцтво про своє народження (а.с. 117) та свідоцтво про народження його батька ОСОБА_9 (а.с. 118), копію заповіту ОСОБА_4 (а.с. 122).

20 листопада 2019 року позивачу ОСОБА_1 , батько якого та син ОСОБА_4 - ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , державним нотаріусом Бурдік С.С. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_4 на земельну ділянку, площею 0,1821 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , що свідчить про те, що державним нотаріусом, на підставі ст. 1266 ЦК України, було визнано право позивача на спадкування за законом після померлої бабусі ОСОБА_4 ..

Проте, у видачі представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру по АДРЕСА_2 державним нотаріусом Бурдік С.С. було відмовлено.

Як зазначено у постанові державного нотаріуса Бурдік С.С. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30 жовтня 2019 року (а.с. 139), вчинити нотаріальну дію, а саме видати на ім`я спадкодавця свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану квартиру неможливо через недотримання нотаріальної форми договору купівлі-продажу спадкової квартири, який був укладений до виконання біржової угоди.

Позивач, вважає незаконною відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказану квартиру), оскільки у ст. 227 ЦК УРСР , який був чинний на час укладення договору купівлі-продажу квартири, не було передбачено обов`язкової нотаріальної форми укладення договору купівлі-продажу квартири, а право власності за спадкодавцем на куплену квартиру було зареєстровано в Дніпродзержинському БТІ на підставі чинних на той час Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених Наказом №56 від 13.12.1995 року Державного комітету України по житлово-комунальному господарству і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 р. за №31/1056. Отже померла ОСОБА_4 була власником вищевказаної квартири.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивач не подав нотаріусу документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, а тому нотаріусом було правомірно винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру по АДРЕСА_2 , а тому ОСОБА_1 необхідно відмовити в задоволенні позову.

Проте, колегія суддів в повному обсязі не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшають або скасовують відповідальність особи.

Дія актів цивільного законодавства в часі регламентована ст. 5 ЦК України.

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними №9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

За змістом ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (1963 року), що діяв на час укладення договору, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Згідно частини 1 статті 47 ЦК України (1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про товарну біржу", товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій.

Статтею 2 Закону України "Про товарну біржу" встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. Отже, товарна біржа - це оптовий, регулярно діючий ринок, де відбувається торгівля сировиною, матеріалами, іншими товарами, допущеними до обігу на біржі, створений для зручності здійснення комерційної діяльності юридичними та фізичними особами, які, в свою чергу, повинні бути обов`язково зареєстрованими відповідною біржою як її учасники.

На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених статтею 15 Закону України "Про товарну біржу", згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Так, матеріалами справи встановлено, що при вчиненні договору купівлі-продажу квартири дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири. Отже, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення.

Частиною другою статті 47 ЦК Української РСР передбачено право суду визнати не посвідчений нотаріально договір дійсним, якщо сторони домовились щодо всіх важливих умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору.

Так, суд першої інстанції прийшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, проте, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі ж порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до положень ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав фізичних осіб. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У справі, яка розглядається, позивач обрав спосіб захисту порушеного права у вигляді визнання незаконною постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання видати свідоцтво про право на спадщину.

Проте, обраний позивачем спосіб захисту є неефективним.

Так, матеріалами справи встановлено, що станом на 05 грудня 1997 року договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_2 був укладений на товарній біржі «Дніпродзержинська», даний договір, згідно ст. 227 ЦК УРСР був зареєстрований в БТІ, тобто померла ОСОБА_4 стала власником вищевказаної квартири.

За життя ОСОБА_4 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй квартиру АДРЕСА_3 , вона заповідала ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповіт був посвідчений 06 червня 2006 року державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бурдік С.С., зареєстрований в реєстрі за № 1- 1673.

Таким чином, ефективним способом захисту є саме визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом на вказану квартиру, проте таких вимог в суді не було заявлено.

Враховуючи зазначені норми закону, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем при зверненні до суду було обрано не вірний спосіб захисту, в зв`язку із чим оскаржуване рішення як таке, що ухвалене у порушення вимог матеріального та процесуального права підлягає зміні в частині правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 січня 2021 року змінити в частині правового обґрунтування відмови в позові.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко