Справа № 522/2119/19
Провадження № 2/522/800/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

13 липня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі :

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання - Звонецької І.М.,

розглянувши у загальному позовному порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання недійсним технічного паспорту, визнання недійсним і скасування свідоцтва, визнання незаконним і скасування рішення про реєстрацію права власності, визнання на підставі набувальної давності права спільної сумісної власності,-

В С Т А Н О В И В:

07 лютого 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання факту проживання однією сім`єю із чоловіком за певною адресою, та визнання права власності на нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_1 а також її діти: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є членами колишньої сім`ї ОСОБА_2 - відповідача за цим позовом. Всі вони починаючи із березня 2000 року, тобто фактично із моменту здачі будинку в експлуатацію, а діти - від народження і по цей час, постійно та безперервно проживають у спірній квартирі АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_1 зазначила, що перебувала у фактичних шлюбних відносинах із відповідачем ОСОБА_2 , без державної реєстрації шлюбу, із 1998 року по березень 2016 року. У 1998 році вона познайомилася із ОСОБА_2 . Згодом вони почали разом проживати за адресою: АДРЕСА_2 , у орендованій відповідачем квартирі. Позивач зазначає, що ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 вказала, що на початку березня 2000 року вона та відповідач ОСОБА_2 заселились у вказану квартиру як фактична сім`я - чоловік та жінка. Позивач вказала, що з того часу вона з ОСОБА_2 постійно проживали у цій квартирі однієї сім`єю на протязі 16 років, вели спільний побут, виконували, як чоловік та жінка, а також батьки спільних дітей, взаємні права та обов`язки.

З вищенаведених підстав позивач з урахуванням заяв про уточнення (зміну предмета) позову (в останній редакції від 09.10.2019 року) просила суд:

1. Встановити факт, що має юридичне значення для майнових прав позивача - визнати факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю, як подружжя, без державної реєстрації шлюбу, із березня 2000 по березень 2016 року, за адресою: АДРЕСА_3 ;

2. Визнати недійсним Технічний паспорт від 13.10.2002 року, на ім`я ОСОБА_3 , на квартиру АДРЕСА_1 ;

3. Визнати недійсним і скасувати Свідоцтво № НОМЕР_6 яке видане 20.12.2002 року Управлінням з питань розподілу та реалізації житла виконавчого комітету Одеської міської ради, про право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 ;

4. Визнати незаконним і скасувати Рішення Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 09.12.2003 року, про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ;

5. Визнати на підставі набувальної давності право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , за дійсними володільцями цим житлом: мною, ОСОБА_1 , моїм сином - ОСОБА_4 , та моєю донькою - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

6. Стягнути із ОСОБА_2 на мою користь всі понесені судові витрати, зокрема, всі сплачені суми судового збору, сплачені платежі за витребування із Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради документів, та інші.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання факту проживання однією сім`єю із чоловіком за певною адресою, та визнання права власності на нерухоме майно - залишено без руху.

15 лютого 2019 року позивачем подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2019 року у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року задоволено заяву позивача ОСОБА_1 , про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , заборонено вчиняти будь-які дії щодо об`єкту нерухомості до завершення судового розгляду справи № 522/2119/19.

Відповідач по справі ОСОБА_2 надав до суду відзив в якому заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вказав, що він ніколи не проживав за вказаною адресою, а квартира АДРЕСА_1 , належить на підставі свідоцтва про право власності його матері - ОСОБА_3 на підставі цивільно-правового договору. Відповідач ОСОБА_3 надала до суду витребувані оригінали документів на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їй на підставі на праві власності ОСОБА_3 . А саме: а) Свідоцтво від 20.12.2002 року; б) Договір № 135 від 25.07.1999 року; в) Акт прийняття-передачі квартири від 12.11.2002 року; г) Технічний паспорт на квартиру. Оригінали були оглянуті судом та сторонами у судовому засіданні, а засвідчені копії були долучені до матеріалів справи. Проти задоволення позову заперечувала у повному обсязі.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2020 року зупинено провадження у справі у зв`язку з поданням позивачем ОСОБА_1 заяви про відвід судді Найменка А.В. та передано заяву до канцелярії Приморського районного суду м. Одеси для визначення в порядку ч. 1 ст.33 ЦПК України судді, який буде вирішувати питання про відвід судді Науменко А.В.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про відвід головуючого судді Науменко А.В. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання недійсним і скасування свідоцтва, визнання незаконним і скасування рішення про реєстрацію права власності, визнання на підставі набувальної давності права спільної сумісної власності, визнання права постійного користування квартирою.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2020 року відновлено провадження у справі.

Позивач та її представник в судовому засіданні позові вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідачів заперечував проти позову з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин було встановлено правове регулювання сімейних відносин державою. Так, правове регулювання шлюбних і сімейних відносин в Україні здійснюється тільки державою. Визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до ст. 12 Кодексу про шлюб та сім`ю України шлюб укладається в державних органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до ст. 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України, реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей. Права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Отже, нормами чинного на той час КпШС України не передбачалося виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України, щодо спільної сумісної власності подружжя, порядку поділу спільної сумісної власності, розміру часток, в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:

1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);

2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суд під час вирішення спору, мав дослідити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. При цьому, як доказів спільного проживання так і доказів того, що майно придбане внаслідок здійснення спільної праці позивачем не надано. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Окрім того, позивачем не надано доказів здійснення спільних трудових зусиль, спільної праці, наслідком якої стало придбання спірного майна.

Така сама по суті позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-66цс13.

01.01.2004 року набув чинності Сімейний кодекс України, відповідно до частини першої статті 74 якого, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Правову позицію щодо поділу майна набутого в період після 01.01.2004 року сформував Верховний Суд у справі № 522/25049/16-ц, де зазначив, що для визначення осіб, як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, інші докази, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Факт спільного відпочинку, спільна присутність на святах, самі по собі, без доведення позивачем факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Подані позивачем докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна, тощо.

Тобто, статус спільної сумісної власності, придбаної до 01.01.2004 року, визначається за наявності зареєстрованого шлюбу та спільної праці/вкладу подружжя до набуття такого майна, а після 01.01.2004 року - за такими критеріями 1) час набуття майна; 2) джерело набуття майна, 3) наявність встановленого рішенням суду факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, без реєстрації шлюбу.

Факт проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, без реєстрації шлюбу може встановлюватись лише з 01.01.2004 року.

Позивач просить суд встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 2000 по 2016 рік. Таким чином, вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 2000 по 2004 рік не може бути задоволена з огляду на те, що у вказаний період держава відповідно до вимог чинного на той час Кодексу про шлюб та сім`ю України визнавала лише шлюб зареєстрований у встановленому законом порядку, в органах реєстрації цивільного стану. Окрім того, за цей період позивачем не надано доказів спільного проживання однією сім`єю з відповідачем.

Щодо періоду з 01.01.2004 року по березень 2016 року суд зазначає наступне.

У позивача ІНФОРМАЦІЯ_3 народився спільний з ОСОБА_5 син, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року спільна донька.

Судом за згодою ОСОБА_1 допитано її в якості свідка. ОСОБА_1 повністю підтвердила пояснення, викладені нею у позовній заяві та заявах про уточнення (зміну предмета позову). Крім того, за запитання суду ОСОБА_1 підтвердила, що вона не знала де працював ОСОБА_2 , не знала про придбання ним іншого майна, не знала джерел походження коштів, за які придбавалось відповідне майно.

Судом допитано свідків зі сторони позивача ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Свідок зі сторони позивача ОСОБА_9 пояснила, що вона є подругою ОСОБА_1 . Про відносини між сторонами знає від ОСОБА_1 . З 2009 року не проживає на території України.

Свідок зі сторони позивача ОСОБА_6 пояснила, що вона знає ОСОБА_1 , оскільки вони проживають в одному будинку по АДРЕСА_4 , в одному тамбурі, тому є сусідками. ОСОБА_2 знає також, навіть раніше ніж ОСОБА_1 , оскільки останній робив ремонт у квартирі за адресою: АДРЕСА_4 . Свідок повідомила, що в них були добрі сусідські стосунки, сторони коли кудись уїхали залишали свідку ключі від квартири, щоб вона поливала квіти та взагалі дивилась за квартирою, ходили один до одного у гості, разом відмічали дні народження, свята. Свідок вселилась до квартири раніше сусідів, ОСОБА_2 заїхав до квартира через 2-4 місяці після них. Згодом свідок уточнив, що вселився в лютому місяці 1999 року, ОСОБА_2 вселився через 2 місяці, ОСОБА_1 , вселилась приблизно в березні місяці. ОСОБА_2 спочатку робив ремонт та не заселявся до квартири, згодом ремонт він зробив, та повідомив свідку, що у нього вагітна жінка і він хоче встигнути зробити ремонт до народження дитини. Згодом він зробив ремонт та ходив до ОСОБА_11 питав її чи подобається їй, те що він зробив. Далі свідок познайомилась з ОСОБА_1 , свідок виходила на вулицю з дитиною, коли її окликнув ОСОБА_2 та познайомив її з ОСОБА_1 , назвавши її своєю жінкою, також ОСОБА_2 сказав, що в них народилась дитина і що у нього багато відряджень, у зв`язку з чим попросив свідка за можливості приходити та допомагати ОСОБА_1 . На разі свідок досі приживає у квартирі за адресою АДРЕСА_4 , повідомила, що ОСОБА_1 також досі проживає у квартирі за вказаною адресою, ОСОБА_2 бачила дуже часто до моменту як його обрали народним депутатом та він переїхав у Київ. Надалі свідок повідомила, що за час депутатства ОСОБА_2 та проживання його в Києві, а саме що він приїжджав з Києва до квартири і привозив дітям якісь подарунки, коли в нього не було ключів від квартири, він просив свідка відкрити йому тамбур. Свідок йому відкрила двері, вони часто спілкувались, вона питала як його справи та як справи в Києві. Але він приходив все ріже і ріже. На разі він у квартирі не проживає, вже рік чи два свідок його взагалі не бачила. В квартирі проживають ОСОБА_1 та двоє дітей. Щодо матері ОСОБА_2 - ОСОБА_3 свідок висвітлила, що ніколи не бачила її, ні її, ні батька ОСОБА_2 . Також свідок зазначила, що не знала, що у ОСОБА_2 є інша сім`я, цю інформацію вона почула із СМІ.

Свідок зі сторони позивача ОСОБА_7 пояснила, що вона працювала в ресторані Сільвер, який знаходиться в Аркадії та належить ОСОБА_2 , приблизно з 2000 по 2002 рік. Там вона працювала спочатку касиром, а згодом адміністратором. Свідок уточнила, що працювала з 2000 по 2005 рік. Там свідок познайомилась з ОСОБА_2 . Через деякий ОСОБА_2 попросив свідка дивитись за його дитиною ОСОБА_12 , коли той хворів. У період з 2000 по 2005 рік свідок приблизно 5 разів на місяць приїжджала дивитись за дитиною. В цей період ОСОБА_2 багато разів залишався з ночівлею, а іноді повідомляв що їде у відрядження. З 2005 року, перед народженням ОСОБА_5 , яка народилась у 2006 році, свідок перейшла до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постійну роботу няні. Вона працювала у них 5 днів на тиждень, з яких 2 рази залишалась з ночівлею. Іноді свідка просили приїжджати в суботу та неділю. Також могла залишатись, коли ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кудись уїжджали. Так свідок працює нянею у ОСОБА_2 , а згодом у ОСОБА_1 , з 2002 року та по сьогоднішній день. Свідок повідомила, що в цей період в квартирі проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , останній не завжди залишався з ночівлею. В квартирі неодноразово робили ремонт, яким займався ОСОБА_13 , шляхом наймання бригади робітників. Свідок разом з ОСОБА_2 обговорювали ремонтні питання, як і що потрібно зробити, які меблі потрібно поставити у доньки ОСОБА_14 в кімнаті. ОСОБА_2 займався цими питаннями та відповідно оплачував їх. Також свідок повідомила, що ОСОБА_2 оплачував її працю, навіть інколи давав свій автомобіль з водієм, щоб довезти її додому. Надалі свідок висвітила інформацію, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 дуже часто їздили кудись відпочивати, іноді з дітьми. При цьому зазначила, що дуже часто відмічали свята, дні народження, на яких вона також буда присутня. Надалі свідок повідомила, що після переїзду ОСОБА_2 приблизно з 2009-2010 року стосунки в сім`ї повністю змінились. ОСОБА_5 став все ріже з`являтись в квартирі, перестав ласкаво спілкуватись з дітьми, перестав приділяти увагу. Раніше ОСОБА_2 приїжджав на всі свята з подарками, згодом подарунки привозив водій. Після чого, свідок висвітлила, що ні разу не бачила ОСОБА_3 , тільки бачила батька ОСОБА_13 , який кілька разів заходив до того як помер. Щодо інших сімей ОСОБА_2 свідок дізналась лише в останні роки.

Свідок зі сторони позивача ОСОБА_8 пояснила, що вона знає ОСОБА_1 , з 1999 року, познайомились в університеті. Дружити почали пізніше, приблизно з 2000 року. З ОСОБА_2 свідок точно не пам`ятає коли познайомились, але пам`ятає, що це було на дні народження сина ОСОБА_12 , коли йому виповнився рік. Свідок зазначила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 жили в новому будинку по АДРЕСА_4 , більш точну адресу не пам`ятає. Повідомила, що в цій квартирі жили ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_1 . Також свідок висвітлила, що в квартирі вона була часто коли вони з ОСОБА_1 вчились в університеті, приблизно один раз на тиждень. Після закінчення університету раз у місяць, згодом ще ріже. Свідок висвітлила, що була майже на всіх сімейних святах, днів народженнях та взагалі святах, таких як 8 березня, Новий рік. Повідомила, що вона з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом святкувала свята в різних розважальних закладах, разом їздили відпочивати, відпочивали на яхті, разом їздили на море, ходили до кіно. Надалі свідок уточнила, що в 2012 році вони їздили до Парижу . Свідок повідомила, що точно не пам`ятає коли ОСОБА_2 та ОСОБА_1 припинили стосунки, але приблизно після виборів народного депутата. Про інші сім`ї ОСОБА_2 свідку стало відомо, коли останній став медійною особою. ОСОБА_13 остання їй не відома.

Свідок зі сторони позивача ОСОБА_10 (батько) пояснив, що ОСОБА_1 є його донькою. Про відносини його доньки із ОСОБА_2 дізнався, коли вона була вагітна на третьому місяці. Свідок зазначив, що ОСОБА_2 казав йому, що він, а не його мати, купив квартиру в Стікомі і ця квартира безпосередньо для ОСОБА_18 і дітей. ОСОБА_18 почала проживати окремо з моменту народження сина ОСОБА_12 . До цього часу проживала періодично. ОСОБА_5 зняв квартиру навпроти, де вони зустрічались і проживали. Коли ОСОБА_18 була на 8, 9 місяці вагітності вона практично була вдома. На уточнююче питання свідок пояснив, що повністю донька переїхала до квартири після народження дитини на ОСОБА_19 , АДРЕСА_5 . Син народився 5 березня, припустимо, що 10 березня 2000 року вони переїхали. Свідок пояснив, що ОСОБА_18 проживала з ОСОБА_12 і ОСОБА_13 . ОСОБА_13 повністю утримував сім`ю. Свідок неодноразово заходив і бачив речі ОСОБА_13 і спільні фотографії. Свідок зазначив, що в основному він приходив в районі 11-12 дня, тому що забирав внука, який є інвалідом, і возив його на процедури. Свідок приходив в різний час забирав внука в гіпсі і без гіпсу йшов з ним гуляти. Це було майже кожного дня. Водив ОСОБА_12 на процедури до 4 з половиною років. Внуки і ОСОБА_18 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_6 . ОСОБА_13 відмовився прописати його у своїй квартирі. Сказав, що ніколи не зареєструє його в квартирі. Свідок пояснив, що це стало йому відомо зі слів доньки і внуків ОСОБА_14 і ОСОБА_12 . Свідок пояснив, що після народження другої дитини він возив одного на навчання, потім другу, коли підросла. Свідок повідомив, що він працював із ОСОБА_13 з 2004 року. Свідок працював директором БЦ Планета і приймав участь в усіх виграних ОСОБА_3 виборчих компаніях. Діти ніколи не були зареєстровані в квартирі на ОСОБА_19 . Свідок пояснив, що ОСОБА_13 декілька раз безпосередньо йому говорив, що вигонить дітей з квартири. Це почалось у 2015 році. Після виборів. В квартирі 3 рази робився ремонт. Донька вселилася у відремонтовану квартиру. 2 ремонт зробили через 10 років. Ремонт оплачувався ОСОБА_13 і ОСОБА_18 . ОСОБА_18 працювала з 2004 року. Здавала приміщення в оренду. Заробила біля 35000 грн. Свідок повідомив, що він це знає, оскільки був директором БЦ Планета. 3-й ремонт робився в 14, 15 році, може в 2013. Свідок пояснив, що з матір`ю ОСОБА_13 бачився, але не особливо з нею спілкувався, а з ОСОБА_20 спілкувався достатньо, не часто, але як бачились спілкувались. Свідок зазначив, що з батьками ОСОБА_13 не обговорювали сімейні, побутові питання. Про існування у ОСОБА_3 інших дітей дізнався, коли ОСОБА_12 було 7 років. Пояснив, що ОСОБА_2 обіцяв йому, що ОСОБА_18 та діти будуть забезпечені. ОСОБА_13 припинив проживати з ОСОБА_18 через рік після обрання в Верховну Раду. Приблизно за місяць до того, як ОСОБА_12 виповнилося 16 років.

Відповідач ОСОБА_2 надав пояснення щодо показань свідка ОСОБА_10 , в яких зазначив, що свідок ОСОБА_10 надав неправдиві показання щодо того, що він не знав про наявність у ОСОБА_2 дітей від інших жінок. Відповідач пояснив, що під час передвиборної агітації ОСОБА_2 висвітлював в тому числі інформацію щодо свого сімейного життя, зокрема, що він з ОСОБА_21 виховує двох дітей, восьмирічного сина ОСОБА_22 та сімнадцятирічну доньку ОСОБА_23 . З метою підтвердження цих обставин надав суду роздруківки матеріалів передвиборної агітації. Зважаючи на те, що свідок підтверджує, що він брав участь у передвиборчих кампаніях ОСОБА_2 , йому було добре відомо, що у відповідача є сім`я і діти, і що відносини відповідача з позивачкою не мають ознак, притаманних сім`ї. Наполягав на тому, що, свідок надав неправдиві показання щодо того, що він не знав про наявність у ОСОБА_2 дітей від інших жінок, що в цілому ставить під сумнів надані ним показання. Більш того, він є прямо заінтересованою особою у вирішенні спору на користь його доньки. Тому, відповідач вважає, що надані свідком показання не можуть бути взяті судом до уваги та покладені в основу судового рішення.

Відповідач ОСОБА_2 надав до суду письмову заяву від 15 січня 2020 року, його підпис на відповідній заяві посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М., заяву зареєстровано в реєстрі за № 85.

В заяві свідка ОСОБА_2 узагальнено повідомив суду, що він не заперечує факт періодичного спілкування із позивачкою, та періодичні зустрічі з нею, проте чітко зазначає, що вказані зустрічі і спілкування носили приватний та суто фізіологічний характер, були не тривалими періодичними та не були пов`язані із спільним проживанням або веденням спільного господарства, або тим більше із спільним веденням побуту або плануванням спільних витрат. Зазначив, що він є батьком ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 , матір`ю яких є ОСОБА_1 . Проте, народження вказаних дітей було здійснено поза шлюбними відносинами та за відсутності факту спільного проживання, за згоди його та ОСОБА_1 . Тобто, вказані відносини не були відкритими, мали приватний (утаємничений) характер, та про вказані відносини окрім нього знала лише матір ОСОБА_3 . ОСОБА_2 підтвердив, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , йому особисто ніколи не належала, кошти на її придбання він ніколи не надавав, та наскільки йому відомо, придбавалася його матір`ю з метою подальшої здачі в оренду та отримання додаткового прибутку.

Судом за згодою відповідача ОСОБА_2 допитано його в якості свідка. ОСОБА_2 повністю підтвердив пояснення, викладені ним у заяві свідка від 15 січня 2020 року.

Також, відповідачем ОСОБА_2 надано до суду Акт опитування ОСОБА_24 ІНФОРМАЦІЯ_6 , Паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Липовецьким РВ УМВС України у Вінницькій області, 05.03.2001р., Інд. код НОМЕР_2 , якій відомі обставини щодо факту спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки ОСОБА_2 та ОСОБА_25 та факту народження спільних дітей в період з 1992 року та по теперішній час; акт опитування ОСОБА_26 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_7 , який проживає за адресою: АДРЕСА_7 про обставини які йому відомі щодо спростування факту спільного проживання позивача з відповідачем, акт опитування ОСОБА_27 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_3 , щодо обставин спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_25 .

Згідно наданих відповідачем актів опитування свідків останні підтвердили відсутність між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сімейних правовідносин, притаманних сім`ї.

Окрім того, на підтвердження відсутності факту проживання сторонами однією сім`єю в період з 2000 по 2016 рік відповідачем надані докази того, що у цей період у ОСОБА_2 народились також інші діти від двох інших жінок. У ОСОБА_2 з ОСОБА_25 , народились діти, донька ОСОБА_28 - ІНФОРМАЦІЯ_9 , син ОСОБА_29 - ІНФОРМАЦІЯ_10 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , матір`ю якого є ОСОБА_30 . Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про народження ОСОБА_29 серії НОМЕР_4 від 03.07.2002 року та свідоцтвом про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_5 від 25.01.2007 року, свідоцтвом про народження ОСОБА_28 № НОМЕР_7 від 25.08.1993 року.

Суд критично ставиться до показань свідків зі сторони позивача ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , оскільки їх пояснення носять узагальнений характер, стосуються здебільшого констатації факту періодичного сумісного проживання сторін та не підтверджують наявності усталених відносин, які притаманні подружжю.

Суд враховує, пояснення відповідача щодо показань свідків, які на думку відповідача не є належними доказами. Суд зазначає, що ці показання безумовно не були «єдиним» доказом по справі. Тому, суд визнає, що нічого не вказує на те, що показання свідків є «вирішальними» для результату розгляду справи (див. рішення у справі «Шачашвілі проти Німеччини» (Schatschaschwili v. Germany), пункт 123

Науковці вказують, що поняття «свідок» трапляється в ньому щонайменше у трьох, певним чином споріднених значеннях: 1) Людина , що була присутня при якій-небудь події, пригоді й особисто бачила що-небудь; 2) Особа, яку викликають до суду для посвідчення відомих їй обставин; 3) Особа, присутня при чому-небудь для офіційного підтвердження дійсності або правильності чогось . Цінність та відмінність свідка від інших учасників процесу полягає, крім іншого, в юридичній незацікавленості щодо результатів вирішення справи.

Отже, юридична сила доказів - це здатність доказів служити законним засобом встановлення обставин справи та обґрунтуванням висновків суду про ці обставини. Показання свідків мають юридичну силу за таких умов: 1) отримання доказової інформації від належного свідка; 2) отримання відомостей про обставини справи у встановлений законом спосіб.

Виходячи з усталеної практики Верховного Суду, суд приймає до уваги при оцінці наявних показань свідків по справі можливість добросовісної помилки (ненавмисного перекручування об`єктивної дійсності) на користь сторони, яка базується на бажанні свідків допомогти стороні.

Крім того, з огляду на те, що ОСОБА_10 є батьком ОСОБА_1 суд критично ставиться до доказової сили показань цього свідка, оскільки суб`єктивне сприйняття певних обставин спільного проживання його доньки з ОСОБА_2 має природно спрямований нахил трактувати такі обставини на користь дочки і не може бути повністю об`єктивним та безпосереднім.

Слід зазначити, що у Верховний Суд у Постанові від 15 серпня 2019 по справі № 522/350/15 вказав, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 554/1251/20, в якій зазначив належні та допустимі докази проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Так, Верховний Суд зазначає, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Так суд встановлює, що в данній справі факт проживання однією сім`єю підтверджується лише показаннями свідків, в той же час не надано жодних доказів на підтвердження у сторін спільного бюджету та здійснення спільних витрат.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем факту спільного проживання із відповідачем ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в спірний період.

Щодо вимог про визнання незаконним і скасування свідоцтва, визнання на підставі набувальної давності права спільної сумісної власності, визнання права постійного користування квартирою, суд зазначає, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Тому, вимоги про визнання незаконним та скасування самого лише свідоцтва без оскарження та скасування інших правоустановчих документів власника є такими, що не підлягають задоволенню.

Зі змісту частин 1, 2 ст. 4 ГПК України вбачається, що порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права та законного інтересу є обов`язковою передумовою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтями 215, 216 ЦК України передбачено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Розглядаючи справу № 6-806ц16 Судова палата з цивільних справ Верховного суду України у Постанові від 11 травня 2016 року відзначила, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Крім того, розглядаючи іншу справу № 554/410/15ц Судова палата з цивільних справ Верховного суду України у Постанові від 18 січня 2017 року звернула увагу на те, що правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторони правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи». З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2 - 4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Згідно усталеної практики Верховного Суду, суд встановлює , що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Отже, оскаржуване позивачем свідоцтво про право власності та рішення про реєстрацію права власності суд не має підстав визнавати недійсними, через наявність правоустановчих документів на підставі яких воно було видане та через відсутність порушених прав позивача.

Щодо вимог про визнання права власності на підставі набувальної давності суд зазначає наступне.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме:

наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт;

законність об`єкта володіння;

добросовісність заволодіння чужим майном;

відкритість володіння;

безперервність володіння;

сплив установлених строків володіння;

відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.

Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Таким чином, Велика Палата ВС дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (постанова ВП ВС від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

За змістом ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

ВС зазначив, що за аналізом частини першій статті 344 ЦК України за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Тому при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна, не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнім володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови).

Враховуючи положення статей 335 і 344ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давньому володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови)

Тлумачення статті 344 ЦК України свідчить, що для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідні такі умови: річ, що опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно.

У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Судом встановлено, що власник квартири ОСОБА_3 дозволила своїм онукам тимчасово мешкати у належній їй квартирі. Окремо позивачу такого дозволу власником квартири ніколи не надавалось. Саме тому ОСОБА_1 не могла вважати майно своїм, та не могла бути добросовісним володільцем. Отже, ОСОБА_3 не переставала володіти своєю квартирою, адже фактичне володіння речами має місце не тільки тоді, коли річ безпосередньо знаходиться у володільця, але й у будь-якому випадку, коли володілець не втрачає контроль над об`єктом володіння.

Суд зазначає, що добросовісний незаконний володілець не знає і не повинен знати про незаконність володіння річчю. Недобросовісний незаконний володілець знає або повинен знати про те, що володіє річчю безпідставно. Так, ОСОБА_1 не могла не знати про те, що вона мешкає у вказаній квартирі з дозволу власника. Незаконне недобросовісне володіння річчю є не правовим інститутом, а всього лише фіксацією факту порушення права власності.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю, а тому у задоволенні цієї вимог слід відмовити.

Інші вимоги про визнання недійсним технічного паспорту та визнання незаконним і скасування рішення про реєстрацію права власності є похідними вимогами, а тому суд відмовляє в їх задоволені.

Суд сприймає та допускає позицію позивача. Те, що певні події трапляються нечасто, не означає що вони взагалі не трапляються. Однак позиція позивача не може бути просто заявленою стороною, а й повинна бути підтверджена належними доказами. Чим менш ймовірна подія, тим більше має бути свідчень на підтвердження того, що вона дійсно могла мати місце.

Питання як про достовірність конкретного доказу, так і про достатність їх у сукупності суд вирішує у кожному випадку виходячи з конкретних обставин справи. З іншого боку, принциповим можна вважати положення щодо неможливості доказування на основі припущень.

Достатніми є докази, яких може бути достатньо для встановлення певного факту або усієї сукупності фактів, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторони. Однак це має місце поки існування цього факту не буде заперечене іншими доказами. Тобто такі докази не є безспірними, але якщо протилежна сторона не надасть належні докази для їх спростування, вони є достатніми для ухвалення рішення на користь особи, котра їх подала.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання недійсним технічного паспорту, визнання недійсним і скасування свідоцтва, визнання незаконним і скасування рішення про реєстрацію права власності, визнання на підставі набувальної давності права спільної сумісної власності.

Керуючись ст.12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання недійсним технічного паспорту, визнання недійсним і скасування свідоцтва, визнання незаконним і скасування рішення про реєстрацію права власності, визнання на підставі набувальної давності права спільної сумісної власності - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлений 23.07.2021 року.

Суддя А.В. Науменко

13.07.21