Провадження № 2/522/2270/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

за участю секретаря Шеян І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нежитлові приміщення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просив визнати за ним право власності на нежитлові приміщення площею 153,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач в обґрунтування позовних вимог в позовній заяві зазначив, що у 2003 році ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовною заявою про стягнення на його користь зі ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 135 000 грн. на погашення боргу, що виник на підставі договору позики, укладеного між ними 06.01.2003 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2003 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 135 000 грн.

02 грудня 2003 року Приморським районним судом міста Одеси затверджено мирову угоду, якою визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлові приміщення другого поверху, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належали ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради за № 58 від 22.03.2002 року. Позивач зазначає, що за попередньою домовленістю, ОСОБА_2 , не брав на себе обов`язки по виконанню ухвали Приморського районного суду міста Одеси від 02 грудня 2003 року і реєструвати за собою право власності на нежитлові приміщення другого поверху, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (що він виконав), так як він був налаштований отримати грошові кошти, в рахунок погашення боргу від ОСОБА_1 , що виник на підставі договору позики, укладеного між позивачем та відповідачем 06.01.2003 року.

Як зазначає позивач, він 15 серпня 2018 року повернув ОСОБА_2 борг у розмірі 135 000 грн, а також 789 778 грн. інфляційних втрат та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 63 257 грн.

На виконання попередньої домовленості ОСОБА_2 повернув позивачу правовстановлюючі документи на нежитлові приміщення площею 153.7 кв.м. другого поверху, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , і відмовився від будь-яких прав та претензій на цю нерухомість. Реєстрація права власності на нерухомість всі ці роки залишалася за позивачем, що підтверджується Довідкою КП Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради від 03.08.2020 року за № 3639-10/277-107.

Позивач також зазначає, що він продовжував всі ці роки користуватися спірними приміщеннями та обслуговував їх. Позивачем виконані умови договору позики, укладеного з ОСОБА_2 , повернувши борг з урахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних, що відображено у письмовій угоді від 15 серпня 2018 року. В цьому документі також відображено те, що ОСОБА_2 відмовляється від усіх претензій щодо набуття права власності на нежитлові приміщення площею 153.7 кв.м. другого поверху, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та своїх прав на зазначену нерухомість, які закріплені мировою угодою від 28 листопада 2003 року.

Однак, відповідач на теперішній час не тільки отримав грошові кошти за договором позики, але має ще підставу для набуття права власності на нежитлові приміщення площею 153.7 кв.м. другого поверху, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які належать розивачу, що суперечить змісту правовідношень, які склалися з ОСОБА_2 , тому позивач просить визнати за ним права власності на нежитлові приміщення площею 153.7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 05 жовтня 2020 відкрито провадження по справі та призначений розгляд справи в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання на 19 листопада 2020 року.

До суду 19 листопада 2020 року від відповідача надійшла заява про визнання позову.

У судове засідання 19 листопада 2020 року з`явився представник позивача та відповідач. Протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 грудня 2020 року.

Судове засідання 10 грудня 2020 року відкладено на 27 січня 2021 року з підстав неявки відповідача.

Судове засідання 27 січня 2021 року відкладено на 31 березня 2021 року з підстав неявки сторін по справі.

Судове засідання 31 березня 2021 року відкладено на 05 травня 2021 року з підстав неявки позивача.

У судове засідання 05 травня 2021 року з`явився представник позивача, позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи викладені у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухавши думку представника позивача, прийнявши визнання позову відповідачем, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2003 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 06 січня 2003 року у 135 000 грн.

28 листопада 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено мирову угоду, за умовами якої, ОСОБА_2 в рахунок задоволення стягнення з ОСОБА_1 135 000 гривень за рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 16 жовтня 2003 року прийняв у свою власність нежитлові приміщення площею 153.7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що належали ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради за № 58 від 22 березня 2002 року.

ОСОБА_1 , в рахунок задоволення стягнення з нього 135 000 гривень за рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 16 жовтня 2003 року, передав у власність ОСОБА_2 нежитлові приміщення площею 153.7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказана мирова угода була затверджена ухвалою Приморського районного суду м. Одеси 02 грудня 2003 року.

15 серпня 2018 року ОСОБА_1 повернув ОСОБА_2 борг у розмірі 135 000 тисяч гривень, а також 789 778 гривень інфляційних втрат та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 63 257 гривень.

На виконання попередньої домовленості ОСОБА_2 повернув позивачу правовстановлюючі документи на нежитлові приміщення площею 153.7 кв.м. другого поверху, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , і відмовився від будь-яких прав та претензій на цю нерухомість. Реєстрація права власності на нерухомість всі ці роки залишалася за ОСОБА_1 , що підтверджується Довідкою КП Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради від 03.08.2020 року за № 3639-10/277-107.

Як встановлено у судовому засіданні ОСОБА_1 продовжував всі ці роки користуватися спірними приміщеннями та обслуговував їх.

ОСОБА_2 вважає, що він є титульним власником нежитлових приміщень площею 153.7 кв.м. другого поверху, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ухвали Приморського районного суду міста Одеси від 02.12.2003 року (тобто оспорює право власності ОСОБА_1 ).

Незважаючи на те, що реєстрація права власності дотепер залишається за ОСОБА_1 , на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради за № 58 від 22.03.2002 року, ухвала Приморського районного суду міста Одеси від 02 грудня 2003 року не виконана (строк пред`явлення виконавчих документів до виконання за статтею 12 Закону України Про виконавче провадження становить три роки). Ухвала суду від 02 грудня 2003 року набула законної сили і є перешкодою для вільного та безпечного володіння і розпорядження позивачем нежитловими приміщеннями площею 153.7 кв.м. другого поверху, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначені обставини були підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом з метою повернення права власності на нежитлові приміщення другого поверху, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та приведення даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно до судових рішень і правовстановлюючих документів на спірну нерухомість.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 виконав умови договору позики, укладеного з ОСОБА_2 , повернувши борг з урахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних, що відображено у письмовій угоді від 15 серпня 2018 року. В цьому документі також відображено те, що ОСОБА_2 відмовляється від усіх претензій щодо набуття права власності на нежитлові приміщення площею 153.7 кв.м. другого поверху, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та своїх прав на зазначену нерухомість, які закріплені мировою угодою від 28 листопада 2003 року.

Відповідач на теперішній час не отримав гроші за договором позики, але має ще підставу для набуття права власності на нежитлові приміщення площею 153.7 кв.м. другого поверху, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_1 , що суперечить змісту правовідношень, які склалися з ОСОБА_2 .

Сплативши гроші на виконання договору позики ОСОБА_1 повинен бути відновленим у праві власності на нежитлові приміщення площею 153.7 кв.м. другого поверху, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , з чим згодний був і ОСОБА_2 , однак таку процедуру можна провести лише у судовому порядку.

При огляді в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено, що

за адресою: АДРЕСА_1 , за якою позивач просив суд визнати за ним право власності на нежитлові приміщення, рахується об`єкт нерухомості площею 302.1 кв.м., що належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу від 14 вересня 2017 року, укладеного з ОСОБА_4 , та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І. за реєстровим номером 2736.

У висновку експерта за № 174/21 від 30 березня 2021 року зазначено, що нежитлове приміщення II-го поверху в будинку АДРЕСА_1 , яке згідно Свідоцтва на право власності від 22 березня 2002 року належить ОСОБА_1 , не являється тим же приміщенням, яке належить ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу, що розташоване на 1,2,3 поверсі будинку АДРЕСА_1 . В результаті проведеного дослідження визначено, що нежитлові приміщення II-го поверху в будинку АДРЕСА_1 , яке згідно Свідоцтва на право власності від 22 березня 2002 року належить ОСОБА_1 , не входять до складу приміщень, які належать ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу, що розташовані на 1,2,3 поверсі будинку АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення площею 153.7 кв.м. другого поверху, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , видане Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради за № 58 від 22 березня 2002 року, на ім`я ОСОБА_1 .

В той же час, існує ухвала Приморського районного суду міста Одеси від 02 грудня 2003 року про затвердження мирової угоди від 28 листопада 2003 року, яка породжує підстави виникнення права власності на цю нерухомість, але виконана бути не може, так як строк пред`явлення виконавчих документів до виконання за статтею 12 Закону України Про виконавче провадження становить лише три роки.

Так в Постанові від 12 червня 2018 року у справі № 908/1604/17 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначив, що затвердження судом мирової угоди з одночасним припиненням провадження у справі є одноактною (нерозривною) процесуальною дією і не може розглядатися як два самостійних акти - окремо щодо затвердження мирової угоди і щодо припинення провадження.

Отже, мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні і визнавати недійсною у позовному провадженні, оскільки порядок її укладання та затвердження регламентовано відповідними положеннями ГПК України.

ОСОБА_2 є дотепер титульним власником нежитлових приміщень другого поверху, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ухвали Приморського районного суду міста Одеси від 02 грудня 2003 року, але після повернення позичених коштів у розмірі 25 330 доларів США в гривневому еквіваленті ОСОБА_1 , що підтверджується Угодою про повернення грошей від 15 серпня 2018 року, оригінал якої оглядався судом в засіданні, останній повинен бути відновлений у праві власності на спірні нежитлові приміщення в порядку статті 392 ЦК України.

Суд встановив, що у сторін по справі виниклі правовідносини які є цивільно - правовими та врегульовані Цивільним Кодексом України.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно зі статтею 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.

У відповідності до статей 328, 392 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У відповідності до статті 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, в тому числі: свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угод и.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення

вирішує питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем було сплачено в порядку статті 4 Закону України Про судовий збір за звернення до суду із позовною заявою судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп., що підтверджується квитанцією про сплату судового збору.

Тому, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 840 грн. 80 коп.

Керуючись статтями 328, 392 ЦК України 2, 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 90, 91, 95, 258, 259, 263 265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 (ІК НОМЕР_1 ), права власності на нежитлові приміщення другого поверху площею 153.7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (ІК НОМЕР_1 ) право власності на нежитлові приміщення площею 153.7 кв.м., розташовані на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (ІК НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ІК НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 840.80 гривень.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 12 травня 2021 року

Суддя: Свячена Ю.Б.