КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4592/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Жук М.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретарі - Лащевська Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліхт Інвест», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Тетяна Вікторівна, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 листопада 2020 р.,

встановив:

у серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним з моменту вчинення договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 11.04.2017 між ТОВ «ЛІХТ ІНВЕСТ» та ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Т.В., та застосувати наслідки його недійсності.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 листопада 2020 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У Відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала, що 18.09.2003 між нею та ВАТ «Універсал банк розвитку та партнерства», правонаступником якого є ПАТ «Банк Перший», який змінив назву на ПАТ «БГ БАНК», було укладено Кредитний договір №92, за умовами якого їй було надано кредит в сумі 50 000 дол. США на строк до 19.05.2013. На забезпечення виконання цього зобов`язання 18.09.2003 між тими ж сторонами було укладено Договір застави, предметом якого була кв. АДРЕСА_1 .

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.12.2015 було визнано недійсним Договір відступлення права вимоги від 14.11.2014, укладений між ПАТ «БГ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Марко Поло», за яким мало місце відступлення права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, в тому числі і за Кредитним договором від 20.05.2003 та Договором застави від 18.09.2003 та застосовано наслідки недійсності правочину.

Тому позивач вважала, що зазначені договори є недійсними, такими, що не створюють юридичних наслідків, до ТОВ «ЛІХТ ІНВЕСТ» не перейшло право власності на вказану квартиру і договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений 11.04.2017 між ТОВ «ЛІХТ ІНВЕСТ» та ОСОБА_2 підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 листопада 2020 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела факту порушення її права власності на вказану квартиру внаслідок укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 11.04.2017, оскільки на той час вона вже не була власницею квартири.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення стст. 3, 12, 15, 203, 215, 216, 319, 388, 658 ЦК України.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 набула право власності на кв. АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності від 12.08.2003, виданого Головним управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації серія САА №690525.

20.05.2003 між ВАТ «Універсал банк розвиту та партнерства», правонаступником якого є ПАТ «БАНК ПЕРШИЙ», який в подальшому змінив назву на ПАТ «БГ БАНК», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 50 000 дол. США для придбання нерухомості на строк до 19.05.2013. Того ж дня на забезпечення виконання зобов`язання були укладені договори поруки з ОСОБА_5 та ОСОБА_6

18.09.2003 між ВАТ «Універсал банк розвиту та партнерства» та ОСОБА_1 було укладено договір застави, предметом якого є № 16 корпусі №4 будинку АДРЕСА_2 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 січня 2015 року було стягнуто на користь ПАТ «БГ Банк» солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заборгованість за Кредитним договором №92 від 20.05.2003 станом на 08.02.2013 в сумі заборгованість в сумі 120 156 грн. 13 коп., заборгованість по відсоткам - 3 214 грн. 70 коп., пеня - 90 060 грн. 70 коп. та 3% річних - 11 650 грн. 94 коп.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 травня 2015 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 січня 2015 року в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та стягнення судових витрат скасовано та у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В постанові Апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2018 року встановлено, що ОСОБА_1 в добровільному порядку платіжним дорученням від 17 серпня 2017 року сплачено заборгованість за рішенням суду в повному обсязі в розмірі 227 333, 28 грн.

11.04.2017 між ТОВ «ЛІХТ ІНВЕСТ» та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бойко Т.В., реєстраційний номер 403. В договорі зазначено, що нерухоме майно належить продавцю на підставі Дублікату Договору купівлі-продажу квартири, посвідченому приватним нотаріусом КМНО Незнайком Є.В. 25.03.2016 за реєстровим №653.

Висновок суду першої інстанції про відмову у визнанні недійсним вказаного договору є вірним, оскільки вказана квартира не належала ОСОБА_1 на час його укладення.

Доводи, викладені представником позивача в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, є аналогічними доводам позовної заяви, всі були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

В ст. 598 ЦК України закріплено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Законом можуть бути встановлені випадки, коли припинення зобов`язань на певних підставах не допускається (ч. 1, 2, 4 вказаної статті).

Відповідно до чч. 4 і 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно положень ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі:

припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону;

набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки;

визнання іпотечного договору недійсним;

знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється;

з інших підстав, передбачених цим Законом.

Відповідно до даних з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованого 12.09.2016 та наданого до справи позивачем, право власності за ТОВ «Факторингова компанія «АГРО ФАКТОР» було зареєстровано 17.02.2016 під підставі вимоги про усунення порушення зобов`язання, забезпеченого іпотекою. Іпотека була погашена 17.02.2016, обтяження на вказаний об`єкт було припинено 24.02.2016.

При цьому Іпотекодержателем за вказаним договором було ТОВ «АГРО ФАКТОР» з 27.12.2011, боржником - ОСОБА_1 .

Право власності ТОВ «Факторингова компанія «АГРО ФАКТОР» на вказану квартиру було припинено 25.03.2016 та перейшло до ТОВ «ЛІХТ ІВНЕСТ». ТОВ «ЛІХТ ІНВЕСТ» набуло право власності на вказану квартиру на підставі Договору купівлі-продажу від 25.03.2016, №653, укладеного з ТОВ «АГРО-ФАКТОР»

11.04.2017 між ТОВ ЛІХТ ІНВЕСТ» та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 .

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.12.2015 року у справі №910/2924/15-г рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2015 по справі № 910/2924/15-г скасовано; постановлено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено в повному обсязі; визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги від 14.11.2014 року, укладений між Публічним акціонерним товариством "БГ Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Марко Поло" (ідентифікаційний код - 38392156), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарською І.А. і зареєстрований в реєстрі № 1025; визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги від 12.11.2014 року, укладений між Публічним акціонерним товариством "БГ Банк" ( та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Марко Поло" ; застосовано наслідки недійсності правочину - Договору про відступлення права вимоги від 12.11.2014 року шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Марко Поло" повернути Публічному акціонерному товариству "БГ Банк" оригінали всіх документів, які зазначені в Акті прийому-передачі документації (Додаток № 2 до Договору від 12.11.2014); зокрема: Договір №1 від 10 січна 2005р. про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 92 від 20 травня 2003р. (ОР) (2 арк.), Договір №2 від 10 грудня 2008р. про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 92 від 20 травня 2003р. (ОР) (1 арк.), Договір №3 від 10 грудня 2008р. про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 92 від 20 травня 2003р. (ОР) (1 арк.), Договір №4 від 09 лютого 2009р. про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 92 від 20 травня 2003р. (ОР) (1 арк.), Договір №5 від 16 березня 2009р. про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 92 від 20 травня 2003р. (ОР) (1 арк.), Договір №6 від 07 липня 2009р. про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 92 від 20 травня 2003р. (ОР) (2 арк.), Кредитний договір №92 від 20 травня 2003р. (4 арк.), Договір №7 від 23 вересня 2009р. про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 92 від 20 травня 2003р.(ОР) (1 арк.), Договір поруки № 92/1 від 20 травня 2003р. (ОР) (1 арк.), Договір поруки № 92/2 від 20 травня 2003р. (ОР) (1 арк.) назва контрагента - ОСОБА_1 .

Визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги від 14.11.2014 не позбавляло ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру.

Також є безпідставним посилання апелянта на те, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29.11.2017 було накладено арешт на іншу квартиру, яка була набута ТОВ «ЛІХТ ІНВЕСТ» на підставі Договорів про відступлення права вимоги від 14.11.2014, що визнаний недійсним, оскільки арешт був накладений у кримінальному провадженні №761/42932/17, в якому ОСОБА_1 не є стороною.

Даних про те, що ОСОБА_2 при укладенні оспорюваного Договору купівлі-продажу достеменно знала про накладений арешт на квартиру, а тому не може вважатись добросовісним набувачем, також є безпідставними, оскільки даних про накладення арешту на вказану квартиру на час укладення правочину, матеріали справи не містять.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року було накладено арешт на вказану квартиру, власником якої є ОСОБА_2 . Реєстрацію обтяження було здійснено 21.02.2018. З вказаної ухвали слідує, що 05.06.2015 ТОВ «Фінансова компанія «Марко Поло» уклало договір про відступлення права вимоги із ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Солід» від імені, в інтересах та за рахунок якого діє ТОВ «Компанія по управлінню активами «Домініон-Капітал».

У подальшому, 14.07.2015 між ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Солід» і ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор» укладений Договір про відступлення права вимоги.

Рішенням Київського апеляційного господарського суду від 02.12.2015 Договори про відступлення права вимоги від 12.11.2014 та 14.11.2014, укладені між ПАТ «БГ Банк» і ТОВ «Фінансова компанія «Марко Поло», визнані недійсними та зобов`язано ТОВ «Фінансова компанія «Марко Поло» повернути ПАТ «БГ Банк» оригінали всіх документів.

З`ясовано, що предметом Договорів від 12.11.2014 і 14.11.2014 виступало право вимоги за кредитним договором №92 від 20.05.2003 укладеним між ВАТ «Універсальний Банк Розвитку та Партнерства» (правонаступником якого є ПАТ «БГ Банк») і ОСОБА_1 . Тоді як іпотекодержателем вже з 27.12.2011 було ТОВ «Факторингова компанія «АГРО ФАКТОР».

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не проаналізував поведінку покупця ОСОБА_2 за оспорюваним правочином, не з`ясував, чи діяла вона добросовісно, чи була її участь формальною, направленою на протиправне позбавлення її права власності, також є безпідставними, та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Зазначення судом першої інстанції в рішенні в якості окремої підстави для відмови у задоволенні позову про те, що ОСОБА_1 не заявляє вимог про витребування з володіння ОСОБА_2 квартири, яка була набута нею за оспорюваним договором, з посиланням на положення ч. 5 ст. 12 ЦК України, не впливає на законність та обґрунтованість висновку суду про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Згідно з чч. 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 листопада 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 27 липня 2021 року.

Головуючий

Судді