ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року

м. Харків

Справа № 636/1336/21

Провадження № 22-ц/818/3661/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участі секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи:

скаржник - ОСОБА_1 ,

зацікавлена особа - Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Печенізькому, Чугуївському районах та місту Чугуєву Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Печенізькому, Чугуївському районах та місту Чугуєву Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 04 квітня 2021 року,

в с т а н о в и в:

У березні 2021 представник Гагаєвої Л. В., яка діє на підставі ордеру на надання правової допомоги, адвокат Марченко І. В., звернулася до суду зі скаргою, у якій просила суд визнати протиправною бездіяльність МВДВС по Печенізькому, Чугуївському районах та місту Чугуєву та зобов`язати останнього зняти арешт, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження № 29238341.

В обґрунтування своїх вимог представник заявника посилалася на те, що з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 стало відомо про обтяження, накладене постановою про арешт майна боржника, виданою МВДВС по Печенізькому, Чугуївському районах та місту Чугуєву. З огляду на те, що виконавче провадження, в рамках якого була накладена вказана заборона наразі закінчене, відповідний державний виконавець згідно з діючим законодавством мав скасувати арешт майна боржника, але цього не зробив. На підставі викладеного просила скаргу задовольнити.

Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 04 квітня 2021 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Печенізькому, Чугуївському районах та місту Чугуєву Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) залишено без розгляду.

Судове рішення мотивовано тим, що скарга подана с пропуском строку, встановленого законодавством, тому суд, керуючись положеннями ч. 2 ст. 126 ЦПК України, вважає за необхідне залишити скаргу без розгляду.

Не погоджуючись із ухвалою суду, представник ОСОБА_1 , адвокат Марченко І. В подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального законодавства ставить питання про скасування ухвали суду та просить прийняти нове рішення, яким задовольнити скаргу ОСОБА_1 .

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано, що після закінчення виконавчого провадження арешт державним виконавцем не знятий. Про існування обтяження скаржник дізналась із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав № 204711586.

Крім того наголошує, що бездіяльність виконавця, посадових осіб органів ДВС є триваючим правопорушенням, у зв`язку з чим, початок перебігу строку на її оскарження автоматично відкладається. Таким чином, на думку представника скаржника, оскаржувана бездіяльність державного виконавця, яка полягає у незнятті арешту з майна боржника ОСОБА_1 , є триваючим порушенням, оскільки такий арешт до теперішнього часу не знятий, чим порушено право скаржника.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах скарги, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що заявник посилається на те, що ОСОБА_1 стало відомо про обтяження, накладене постановою про арешт майна боржника, виданою МВДВС по Печенізькому, Чугуївському районах та місту Чугуєву, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, але не вказано коли саме їй стало відоме про таке обтяження.

Матеріали справи містять запит адвоката Марченко І. В. від 19 січня 2021 року, в якому остання посилається на обізнаність ОСОБА_1 щодо наявності обтяження, накладеного постановою про арешт майна боржника, виданою МВДВС по Печенізькому, Чугуївському районах та місту Чугуєву.

Таким чином, щонайменше станом на 19 січня 2021 року ОСОБА_1 вже була обізнана про наявність вказаного обтяження, більш того, відповідь щодо неможливості скасувати арешт від держаної виконавчої служби, адресована заявникові, датова 27.10.2020. При цьому, зі скаргою на бездіяльність виконавчої служби адвокат Марченко І. В. звернулась до суду 31.03.2021, що підтверджується відповідною печаткою канцелярії суду, тобто з пропущенням передбаченого десятиденного строку.

Клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку відсутнє.

Залишаючи без розгляду скаргу представника скаржника, суд першої інстанції дійшов висновку, що скаржник звернувся до суду з пропуском строку встановленого ст.449 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується із даним висновком суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим, з огляду на наявні в матеріалах справи та досліджені судом докази.

Відповідно до ч.2 ст.449 ЦПК України, пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Згідно з ч.1 ст.127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

У матеріалах справи відсутнє клопотання скаржника про поновлення пропущеного строку, або визнання причин пропущення такого строку поважними.

Відповідно до п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 7 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» строки звернення заявника зі скаргою до суду є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Згідно з частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Відповідно до положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 449 ЦПК України встановлено строк для звернення зі скаргою, зокрема, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

У пункті 41 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 03 квітня 2008 року в справі «Пономарьов проти України» за заявою № 3236/03 зазначено, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.

У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункт 34 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьев проти України» за заявами № 17160/06 та N 35548/06).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Звернувшись до суду зі скаргою із пропуском десятиденного строку, передбаченого ст.449 ЦПК України, скаржник не ставив питання про його поновлення.

Матеріалами справи доведено, що про існування обтяження боржник знав у жовтні 2020, звернувшись вперше із заявою про припинення обтяження, отримавши відповідь державного виконавця 27.10.2020.

За таких обставин є очевидним порушення десятиденного строку, встановленого ст.. 449 ЦПК України, на звернення зі скаргою.

Суд апеляційної інстанції також не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що бездіяльність державного виконавця є триваючим правопорушенням і оцінюється судом критично.

Посилання скаржника на правові висновки, що викладені в постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №175/3995/17 не враховуються судом при розгляді даної справи, оскільки вказана постанова була прийнята за інших обставин та у справі де державним виконавцем не виконувались вимоги пункту 2 розділу IV та пункту 3 розділу ІX Положення про автоматизовану систему виконавчих проваджень та зобов`язати його привести виконавче провадження у відповідність з вимогами даного Положення: внести до Автоматизованої системи виконавчих проваджень сканкопії усіх документів (заяви, клопотання, скарги, запити державного виконавця, відповіді на запити, постанови про результати перевірки виконавчого провадження), які є у виконавчому провадженні.

Щодо зауважень, які містить апеляційна скарга стосовно того, що виконавче провадження закінчено та знищено, судова колегія зазначає наступне.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо, зокрема, у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Саме за цією підставою в даній справі 30.12.2011 було винесено постанову державного виконавця.

За приписами ч. 5 ст. 47 наведеного Закону, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Відповідно до ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених ч. 1 цієї статті випадках. При цьому, даною нормою не передбачено такого випадку закінчення виконавчого провадження, якщо виконавчий лист повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника.

Згідно з частинами першою та другою статті 50 наведеного Закону, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

У відповідності до частин третьої - п`ятої статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

Крім того, згідно з підпунктом 4.11.1 пункту 4.11 Інструкції про проведення виконавчих дій, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України 15.12.1999 № 74/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15.12.1999 за № 865/4158 (в редакції станом на час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві) виконавчий документ, який прийнятий державним виконавцем до виконання, і за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві, зокрема якщо в боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Аналіз наведених положень приводить до висновку, що у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження не є закінченим. До того ж, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, державному виконавцю і не надано право на зняття арешту з майна боржника,

Таким чином, у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 закону України "Про виконавче провадження» виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені ч. 2 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" (зняття арешту, накладеного на майно боржника).

Загалом доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційним судом відхилені.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду прийнята з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 04 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту в порядку ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови

складено 27 липня 2021 року