ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 березня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/4380/20

Головуючий у першій інстанції - Гагаріна Т.О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/506/21

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Бобрової І.О.,

суддів - Шитченко Н.В., Висоцької Н.В.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - м. Ніжин,

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення -01.02.2021,

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з останнього на її користь майнову та моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я в розмірі 9000 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що 21.07.2019 вона перебувала на виборчій дільниці в с. Сухополова Прилуцького району, де відповідач наніс їй легкі тілесні ушкодження, тобто спричинив шкоду, завдану ушкодженням здоров`я. По даній події за заявою позивачки відкрито кримінальне провадження № 0001044, де вона визнана потерпілою.

На думку позивачки показами свідків та відповідача ОСОБА_2 підтверджується факт її повалення на асфальт. Швидка допомога, що виїжджала в цей день за викликом позивачки, зафіксувала попередній діагноз «забій ліктя у лівій руці, ссадина, реакція - стрес». Позивачка має хворобу «порок серця» та слабке здоров`я і в результаті його погіршення через вказані події вона зверталася до лікаря.

На час спричинення позивачці шкоди вона ніде не працювала, а тому вважає за можливе розмір відшкодування визначити, виходячи із мінімальної заробітної плати. Враховуючи докази, додані до позовної заяви, у зв`язку з тим, що більше року позивачка не може відновити стан свого здоров`я, не може працювати, вимушена звертатись до лікарів або викликати «швидку» у разі погіршення стану, вона вважає факт спричинення їй шкоди, завданої ушкодженням здоров`я доведеним, і на її думку, виходячи з положень частин 1-3 ст. 1195 ЦК України, розмір такої шкоди становить 4000 грн.

Крім цього, позивачка, посилаючись на положення статті 23 ЦК України, просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду Вважає, що понесення нею моральних страждань не викликає сумніву, оскільки внаслідок дій ОСОБА_2 вона отримала тілесні ушкодження, зазнала фізичних страждань, відчувала психологічний дискомфорт, почуття приниження, оскільки всі події відбулися в присутності інших осіб, переживала за своє здоров`я та вимушена була докладати додаткових зусиль для організації життя та життєвих зв`язків.

Загальний розмір майнової та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я оцінений позивачкою в 9000 грн, які остання просила стягнути з відповідача в судовому порядку.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вважає рішення суду необґрунтованим, невмотивованим та незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом неповно з`ясовано обставини справи, не надано належної оцінки доказам. Суд проігнорував диск відеозапису з місця події та роздруківки фото з нього, натомість в основу рішення поклав відзив відповідача, в якому взагалі не наведено обґрунтувань заперечення позовних вимог.

Судом було відкрито провадження по справі з порушенням строків, встановлених статтею 187 ЦПК України. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, при цьому дату слухання справи в ухвалі не зазначено.

На думку скаржниці, суд першої інстанції погодившись з її доводами відносно завдання шкоди її здоров`ю з вини відповідача, з незрозумілих причин повністю відмовив у задоволенні позовних вимог.

Позивачка категорично не погоджується з висновком районного суду про те, що нею не було зазначено який саме розмір майнової та розмір моральної шкоди вона просить стягнути з відповідача, а вказано лише загальну суму 9000 грн, оскільки в позовній заяві зазначено розмір майнової шкоди - 4000 грн, а загальний розмір майнової та моральної шкоди - 9000 грн. При цьому, якщо суд не погоджувався з самим розміром шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, то він вправі його змінити, а не повністю відмовити в задоволенні позову.

Посилаючись на практику Європейського Суду з прав людини, позивачка стверджує, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника, моральна шкода наявна та констатується судом.

Разом з тим, скаржниця наголошує, що відповідачем жодного разу не спростовано та не надано заперечень щодо розміру шкоди, яку вона просить стягнути.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 послався на те, що рішення суду не може грунтуватися на припущеннях, категорично заперечуючи наявність причинного зв`язку між його діями та отриманими позивачкою ушкодженнями.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами 2 та 5 статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачкою доведено факт ушкодження її здоров`я у вигляді легких тілесних ушкоджень, які вона отримала 21.07.2019 та завдання цих ушкоджень з вини ОСОБА_2 .

Встановивши, що постановою від 22.09.2020 кримінальне провадження, що внесене до ЄРДР за № 0001044 від 22.07.2019 щодо ОСОБА_3 закрито у зв`язку з відсутністю умислу останнього на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що даною постановою встановлено лише відсутність умислу відповідача на завдання тілесних ушкоджень, а не самого факту завдання ним таких тілесних ушкоджень. Натомість, вина у формі необережності має місце за відсутності у особи наміру вчинити протиправне діяння та завдати шкоди або сприяти завданню шкоди. Відповідач в своїх поясненнях підтвердив, що під час свого падіння зачепив позивачку, внаслідок чого остання також впала та травмувалась, при цьому ним не доведено відсутність його вини в отриманні позивачкою тілесних ушкоджень.

Однак, судом відмовлено в задоволенні позовних вимог на підставі того, що ОСОБА_1 не було зазначено який саме розмір майнової шкоди та який розмір моральної шкоди їй було завдано, а також не надано доказів на підтвердження розміру завданої шкоди, як майнової, так і моральної, не надано будь-яких медичних документів на підтвердження понесених витрат на лікування.

Колегія суддів із зазначеними висновками частково не погоджується враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 21.07.2019 біля виборчої дільниці № 740635 в с. Сухополова Прилуцького району під час конфлікту виникла штовханина за участю невстановленої кількості осіб, в тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в результаті якої останнього було збито з ніг і він, падаючи, зачепив позивачку і вони разом впали на асфальт. Через падіння у ОСОБА_1 виникли легкі тілесні ушкодження у вигляді двох садин, а відповідач забив коліно та пошкодив одяг. Вказане підтверджується наявними у матеріалах справи копіями протоколів допиту ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 в рамках кримінального провадження за №0001044 (а.с.6-7,8,10,11-12), двома фотокопіями знімків (а.с.50,51) та відео зйомкою частини конфлікту (а.с.55).

Листом від 08.08.2019 № 499 адміністрація лікувально - профілактичного закладу «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Чернігівської обласної ради повідомила, що на телефон «103» Центральної оперативної диспетчерської 21.07.2019 о 13:54 надійшов виклик за адресою: АДРЕСА_1 до громадянки ОСОБА_1 , про що свідчить запис у електронній карті виклику швидкої медичної допомоги № 256 від 21.07.2019 (а.с. 20).

Із копії карти виїзду швидкої медичної допомоги № 256 від 21.07.2019 прослідковується, що ОСОБА_1 була оглянута в цей день бригадою швидкої медичної допомоги, їй було встановлено попердній діагноз «забій ліктя зліва, ссадина, реакція - стрес». Від транспортування бригадою швидкої медичної допомоги ОСОБА_1 відмовилась, про що свідчить її підпис у карті (а.с. 14).

Відповідно до висновку експерта № 178 від 23.07.2019, на підставі результатів судово-медичної експертизи гр. ОСОБА_1 , що була призначена за клопотанням слідчого в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001044, встановлено, що у ОСОБА_1 виявлено тілесні ушкодження у вигляді двох саден, які утворились внаслідок травмуючих дій тупих предметів. Встановити, чи могли вони бути спричинені від ударів рук (кулаків) не є можливим. Зазначені садна відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не потягли за собою короткочасний розлад здоров`я. Характер та локалізація вказаних ушкоджень не виключають можливості їх утворення як в результаті «тертя об асфальт чи в результаті натискання невідомою особою до асфальту ОСОБА_1 » так і в результаті «падіння з висоти власного зросту» (а.с. 15-16).

Із висновку експерта № 141 від 12.06.2020 (додаткового до висновку експерта № 178 від 23.08.2019) вбачається, що щодо гр. ОСОБА_1 було проведено додаткову судово-медичну експертизу, за результатами якої встановлено, що характер та локалізація виявлених у ОСОБА_1 ушкоджень (саден) не суперечить можливості їх утворення за обставин, зафіксованих «під час слідчого експерименту від 09.06.2020, а саме під час повалення її на асфальтобетонне покриття, внаслідок чого потерпіла впала на спину» (а.с. 27-29).

Позивачка в позові стверджує, що має слабке здоров`я, яке значно погіршилось внаслідок завданих тілесних ушкоджень. На підтвердження вказаного нею надано консультативний висновок ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім.. М.М. Амосова НАМН України» № 10815 від 17.07.2013, відповідно до якого гр. ОСОБА_1 було встановлено серцево-судинне захворювання, щодо якого порушень гемодинаміки немає, хірургічне та консервативне лікування не показано, фізичні навантаження не обмежено (а.с. 19). За змістом медичної довідки № 48 від 24.09.2019 (а.с. 13) ОСОБА_1 знаходилась під наглядом лікувального закладу з 22.08.2019 по 27.08.2019 із власним захворюванням.

Позивачка посилається на постанову від 22.09.2020, якою кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001044 від 22.07.2019 щодо ОСОБА_3 закрито у зв`язку з відсутністю умислу у останнього на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_1 (а.с. 17-18). Проте дана постанова не може бути взята до уваги з огляду на те, що по-перше, надано лише 1 та 13 аркуш цієї постанови, а по друге, дана постанова скасована постановою слідчого судді Прилуцького міськрайонного суду від 08.10.2020, про що сторонам було відомо (а.с.34,48).

Інших доказів на підтвердження доводів позивачки щодо втрати чи зменшення її професійної або загальної працездатності, понесених витрат на лікування, придбання ліків тощо, а також наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та отриманими нею 21.07.2019 тілесними ушкодженнями матеріали справи не містять. Не доведений й причинний зв`язок між конфліктом, що відбувся 21.07.2019 та перебуванням ОСОБА_1 в лікувальному закладі з 22.08.2019 по 27.08.2019 через власне захворювання.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц зазначила, що за загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

За змістом частин першої та третьої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди (деліктної відповідальності) підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні (постанова Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 263/16183/18)

Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки необхідні для всіх випадків відшкодування шкоди. Шкода полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється правом, а майнова шкода - у зменшенні майнової сфери потерпілого, що, своєю чергою, тягне за собою негативні майнові наслідки для правопорушника.

За змістом ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа звільняється від відповідальності, якщо доведе, що шкода завдана не з її вини.

Таким чином, підставою деліктної відповідальності є вина - психічне ставлення осудної особи до вчиненого неї протиправного діяння, а також до негативних наслідків, що настали в результаті такої поведінки або діяння. Вина заподіювача шкоди припускається, тобто заподіювач повинен сам довести відсутність своєї вини. До цього часу він вважається винним, що означає для нього відповідні негативні правові наслідки.

Стаття 614 ЦК України розрізняє дві форми вини: умисел та необережність. Умисел полягає в тому, що особа розуміє значенні своїх дій, передбачає настання негативних наслідків і свідомо їх допускає. Необережність полягає в тому, що особа не передбачає можливість завдання шкоди при обов`язку її передбачити.

Підставою позову позивач вказала ст.1195 ЦК України, згідно з частиною першої якої, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Аналіз вказаної норми свідчить про те, що для виникнення у потерпілого права на відшкодування втраченого заробітку (доходу) у розумінні статті 1195 ЦК України обов`язковою умовою є факт втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, на відміну від права на відшкодування витрат на лікування та моральної шкоди, яке не пов`язується із встановленням такого факту (постанова Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 263/16183/18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Питання застосування судами положень статті 1195 ЦК України досліджувалось Верховним Судом неодноразово.

Так, у постановах від 02.11.2020 у справі № 227/7154/13-к, від 27.08.2020 у справі № 221/3687/18, від 13.11.2019 у справі № 2119/2-404/2011 Верховний Суд зазначав, що належним і допустимим доказом, що підтверджує ступінь втрати професійної або загальної працездатності (у процентах) для застосування статті 1195 ЦК України є відповідний висновок медико-соціальної експертної комісії або висновок судово-медичної експертизи з визначенням ступеня втрати працездатності потерпілого.

Таких даних матеріали справи не містять.

Натомість, як вже зазначалось, відповідно до висновку судово-медичного експерта № 178 від 23.07.2019 у ОСОБА_1 виявлено тілесні ушкодження, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не потягли за собою короткочасний розлад здоров`я, у зв`язку з чим підстави для застосування положень статті 1195 ЦК України відсутні.

Консультативний висновок № 10815 від 17.07.2013 (а.с. 19) та медична довідка № 48 від 24.09.2019 (а.с. 13), на які посилається позивачка, не можуть бути належними та допустимим доказами погіршення її здоров`я внаслідок отриманих 21.07.2019 тілесних ушкоджень. ОСОБА_1 також не надано будь яких доказів на підтвердження понесених витрат на лікування, у зв`язку з чим, підстави для стягнення майнової шкоди у розмірі 4000 грн відсутні.

Висновки суду першої інстанції щодо не доведення позивачкою своїх позовних вимог про стягнення майнової шкоди є вірними.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, слід зазначити наступне.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

Згідно з частиною першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 263/16183/18.

Як вже зазначалось, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При визначенні розміру стягнення на відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги розмір завданої моральної шкоди та її тривалість.

Аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що при розгляді питання про відшкодування як майнової так і моральної шкоди законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди. При розгляді справ цієї категорії діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Разом з тим, потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди (постанова Верховного Суду від 04.11.2020 у справі № 686/6022/18).

Відповідач, в свою чергу, повинен довести факт завдання шкоди не з його вини, що є підставою для звільнення від відповідальності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 звертала увагу суду на те, що відповідачем не доведено відсутність його вини в отриманні нею тілесних ушкоджень, однак, у спірних правовідносинах діям ОСОБА_2 щодо спростування відсутності його вини у заподіянні шкоди передує обов`язок позивачки довести наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та наслідками, що виникли в результаті таких дій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що саме неправомірними діями ОСОБА_2 позивачці ОСОБА_1 було завдано моральної шкоди. Вина ОСОБА_2 в завданні моральної шкоди через отримані позивачкою тілесні ушкодження відсутня. Негативні наслідки для ОСОБА_1 , які зазначені останьою в позові, виникли в результаті дій третьої особи, яка штовхнула відповідача в бік позивача, що стало причиною падіння обох.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на відеозапис конфлікту, який, як доказ, не був врахований судом першої інстанції, колегія суддів до уваги не приймає. Наявний у справі диск містить дві фотокартки (роздруківка яких міститься на а.с.50-51) та два відео фрагмента конфлікту, які відзняті вже після спільного падіння ОСОБА_1 і ОСОБА_2 і підтверджують (в рамках даної цивільної справи) лише наявні ушкодження як у позивача, так і у відповідача.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов не вірного висновку, встановивши наявність вини у формі необережності відповідача у завданні тілесних ушкоджень ОСОБА_1 .

Апеляційний суд також не може погодитись із твердженням районного суду про те, що позивачкою не було зазначено конкретного розміру завданої їй майнової та моральної шкоди, а зазначено лише єдиний розмір, оскільки в позовній заяві ОСОБА_1 вказувала розмір майнової шкоди в сумі 4000 грн та загальний розмір майнової та моральної шкоди в сумі 9000 грн. Вирішуючи спір між сторонами, суд на вказане уваги не звернув. Хоча доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими, вони, з огляду на обставини викладені вище, не мають правового значення та не є підставою для задоволення позову.

З огляду на положення с. 376 ч.3 ЦПК України не є підставою для скасування рішення суду процесуальне порушення, зокрема, порушення строків для відкриття провадження, на яке звертає увагу скаржниця,

Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог, колегія суддів вважає за можливе змінити рішення суду в частині мотивів відмови в задоволенні позову на підставі частини 4 статті 376 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, 374, ст. 376 ч.4, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01 лютого 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В. Висоцька

Н.В. Шитченко

Повний текст постанови складений 25.03.2021.