ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/483/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №694/1421/20 Категорія: 304090300 Сакун Д. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Бондаренка С.І., Фетісової Т.Л., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 18 січня 2021 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» скерувало до суду позов до відповідачки про стягнення заборгованості.

В обгрунтування своїх позовних вимог банк вказував на те, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала заяву № б/н від 13 жовтня 2010 року.

Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердила, що підписана заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складають між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Заявою відповідачки підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі.

При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, а підписавши заву між сторонами був укладений договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору.

Банком на підставі Договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку, а відповідачці надано у користування кредитну картку.

У подальшому, розмір кредитного ліміту збільшувався до 16 500,00 грн.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2.3 договору. (Умов та правил надання банківських послуг)

Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідачка зобов`язалася повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором.

Але в процесі користування кредитним рахунком ОСОБА_1 не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, а також підтверджується випискою по рахунку.

Таким чином, у порушення п.2.1.1.5.5. договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконала, хоча ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Виникнення простроченої заборгованості відбувається у разі несплати мінімального платежу до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту, зобов`язання клієнта вважаються простроченими.

У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 14 липня 2020 року має заборгованість 22 147, 51 грн., з яких:

22 147, 51 грн. - заборгованість за тілом кредиту (в т.ч. 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 22 147, 51 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту);

0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками;

0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками;

0,00 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України;

0,00 грн. нарахована пеня;

0,00- нараховано комісії.

Вказану заборгованість АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідачки разом із судовими витратами у розмірі 2 102 грн.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 18 січня 2021 року позовні вимоги залишені без задоволення.

Ухвалюючи рішення, суд вважав, що за період з 13 жовтня 2010 року по 14 липня 2020 року за картковим рахунком відповідачки здійснювалися операції щодо зняття кредитних коштів та зарахування (внесення) на них коштів, що підтверджується випискою, яка є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту у сукупності з іншими доказами.

Згідно з випискою по картковому рахунку у вказаний період позивачем було сплачено весь борг, що свідчить про відсутність заборгованості відповідача перед АТ КБ «ПриватБанк».

Вказана обставина підтверджує те, що відповідачем фактично отримані кошти сплачені, і саме із цієї підстави, в цій частині вимоги не підлягають задоволенню.

Рішення районного суду оскаржено банком в апеляційному порядку.

Апелянтом вказано на те, що між сторонами були узгоджені основні умови кредитування шляхом приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» через підписання анкети-заяви та довідки про умови кредитування 13 жовтня 2010 року (яку апелянт просить врахувати як доказ вже в апеляційній інстанції), а відповідачка була належним чином повідомлена про умови сплати процентів, пені та штрафу. Активація картки відповідачкою, користування картковим рахунком та кредитними коштами, що вбачається із виписки по рахунку відповідачки, свідчать про укладення між сторонами кредитного договору.

Висновок суду про погашення відповідачкою заборгованості за фактично отриманими кредитними коштами скаржник називає необгрунтованим та таким, що не відповідає умовам договору та ст.ст. 534, 1048, 1054 ЦК України.

Апелянт зазначає, що платіж за умовами договору включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами, та частину заборгованості по кредиту. У разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу сума кредиту вважається простроченою. Прострочене тіло кредиту це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернені у строк, передбачений договором.

Тобто, якщо позичальник своєчасно не повертає заборгованість за фактично використаними коштами (поточним тілом кредиту) , така заборгованість стає простроченою та відображається у відповідній колонці розрахунку заборгованості. Кредитний ліміт є поновлювальним, а сума заборгованості за тілом кредиту змінюється постійно в залежності від коштів, що використовуються, а також вносяться на погашення заборгованості в черговості, передбачені ст. 534 ЦК України (відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; потім проценти і неустойка; у третю чергу основна сума боргу). Однак суд, зробивши висновок про погашення відповідачкою заборгованості за фактично отриманими кредитними коштами, зазначеного не врахував, як і не врахував той факт, що банк правомірно направляв кошти, що вносилися на часткове погашення боргу, на погашення процентів та неустойки згідно з встановленою законом та договором черговістю.

Таким чином, суд першої інстанції, ухваливши рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, не оцінив усіх фактичних обставин справи та доводів позивача щодо наявності заборгованості відповідача та її розміру, неповно та не всебічно з`ясував обставини справи, допустив невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушив норми матеріального та процесуального права, тому просить апеляційний суд рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На апеляційну скаргу відзив не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 13 жовтня 2010 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н від 13 жовтня 2010 року.

Поля у заяві щодо отримання підписанткою бажаного типу банківських послуг, зокрема щодо типу платіжної картки (дебетова, пенсійна, платіжна кредитка і т.д.)

Відомостей про наявність та розмір кредитного ліміту по картці, процентів за користування кредитом, строків та порядку повернення коштів, розміру пені та штрафних санкцій за несвоєчасне погашення кредиту, тощо в анкеті-заяві не зазначено.

Підписанням вказаної заяви відповідачка погодилася на те, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком Договір про надання банківських послуг. Підписант ознайомилася і згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, що були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Зі змісту заяви вбачається, що Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua, і відповідачка зобов`язалася виконувати вимоги Умов та правил, а також регулярно ознайомлювати з їх змінами на сайті банку.

Заявляючи вимоги про стягнення грошових сум, позивач надав до суду анкету-заяву, розрахунок заборгованості за договором б/н від 13 жовтня 2010 року станом на 31 серпня 2015 року, розрахунок заборгованості станом на 30 вересня 2019 року, розрахунок заборгованості станом на 14 липня 2020 року, виписку по кредитному договору за період з 13 жовтня 2010 року по 14 липня 2020 року, довідку про видані картки на ім`я відповідачки та термін їх дії, витяг з тарифів та Умов та правил надання банківських послуг.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданої банком, станом на 14 липня 2020 року має заборгованість 22 147, 51 грн, з яких:

22 147, 51 грн. - заборгованість за тілом кредиту (в т.ч. 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 22 147, 51 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту);

0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками;

0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками;

0,00 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України;

0,00 грн. нарахована пеня;

0,00- нараховано комісії.

Відповідачем вказаний розрахунок не спростовано.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Із вищевказаної виписки по картковому рахунку вбачається, що позичальниця користувалася кредитними коштами та частково виконувала свої зобов`язання щодо повернення цих коштів (купувала товари, сплачувала послуги мобільного зв`язку, поповняла картку через термінал, отримувала готівку в банку і т.д.), тому висновок районного суду про наявність кредитних правовідносинах по справі відповідає матеріалам справи та встановленим обставинам.

Досліджуючи узгоджений між сторонами зміст умов договору, колегія суддів зазначає наступне.

З приводу аргументів банку в частині приєднання відповідачки до умов договору на підставі ч. 1 ст. 634 ЦК України та погодження з конкретними Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли на момент підписання анкети-заяви, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції повно та всебічно перевірені, які саме умови банківського договору були конкретно узгоджені станом на час підписання заяви-анкети, виходячи із доказів, наданих банком та вірно враховано висновки ВС, викладені у постанові від 03 липня 2019 року за результатами розгляду справи № 342/180/17.

В той же час, районний суд у оскаржуваному рішенні послався на довідку про умови кредитування із використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», проте така довідка не була надана позивачем до районного суду, а нові докази, додані до апеляційної скарги та які не були надані суду першої інстанції, суд не приймає до уваги у силу вимог ч. ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України.

Апеляційний суд критично оцінює доводи банку, щодо неподання довідки про умови кредитування до районного суду, оскільки апелянтом не надано доказів неможливості подання таких документів до суду першої інстанції з причин, які об`єктивно не залежали від волі позивача. Доводи позивача в цій частині зводяться лише до припущень щодо достатності доказів, які надані разом з позовною заявою.

У зв`язку із неврахуванням такої довідки як належного та допустимого доказу на підтвердження узгоджених між сторонами умов банківського договору, посилання апелянта на узгоджені сторонами умови кредитування (базова процентна ставка за кредитом, умови щодо сплати пені та штрафів) є безпідставними, як і обгрунтування необхідності її врахування як доказу висновками ВС у справах № 750/6058/17, № 358/384/19, № 293/599/19, № 534/1072/18.

Посилання апелянта на неврахування районним судом висновків Верховного Суду у справах № 153/1334/16, № 750/6058/17, №753/10779/16 є безпідставними, оскільки районним судом встановлена наявність між банком та ОСОБА_1 договірних правовідносин, а тому такі обставини не потребують додаткового обгрунтування позиціями ВС.

Аналогічні мотиви стосуються і посилань апелянта на постанови ВС у справах № 454/3643/17, № 205/4176/18, оскільки суд першої інстанції врахував та дослідив як належний та допустимий доказ щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту у сукупності з іншими доказами банківську виписку по картці, належній відповідачці.

Звертаючись до суду з цим позовом банк на підтвердження наявності заборгованості та її розміру подав до суду розрахунок заборгованості та виписку по кредитному договору за період з 17 червня 2011 року по 01 травня 2020 року.

Матеріали справи не містять доказів на спростування відображеної у розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед позивачем.

Таким чином, наданий банком розрахунок заборгованості, виписка по рахунку в сукупності із наданими позивачем довідками про зміну умов кредитування є належними та допустимими доказом в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України, проте включення до розрахунків нарахувань, не передбачених умовами договору, є неправомірним, тому визначений банком розмір заборгованості за тілом кредиту не відповідає закону.

Згідно з довідкою про зміну умов кредитування на карту ОСОБА_1 13 жовтня 2020 року було встановлено кредитний ліміт, який в подальшому змінювався - 17 травня 2017 року до 16 500 грн.

Далі, з наданого банком розрахунку слідує, що станом на 01 серпня 2017 року за відповідачкою вже рахувалася заборгованість за поточним тілом кредиту (суму, яку фактично отримала в борг відповідачка) у розмірі 17 244, 46 грн, що перевищує наданий клієнту кредитний ліміт. Можливість виникнення у клієнта овердрафту між сторонами не узгоджено, а тому надання відповідачці додаткових кредитних коштів поза межами кредитного ліміту та збільшення поточного тіла кредиту є неправомірним.

Крім того, в розрахунку заборгованості зазначено про переведення поточного тіла кредиту у графу «прострочене» 01 червня 2020 року.(а.с. 25)

При цьому, апеляційний суд зауважує, що ні анкетою-заявою, ні довідкою про умови кредитування не передбачено обов`язку відповідача по сплаті простроченого тіла кредиту.

Наданий банком розрахунок виконаний у формі таблиці із зазначенням відповідних граф, зокрема поточне тіло кредиту та прострочене тіло кредиту, а в кінці розрахунку зазначені остаточні суми на кінець періоду, за який вони виконані. При цьому, в розрахунку зазначено, що поточне тіло кредиту дорівнює 0, 00 грн., а прострочене тіло кредиту 22 147, 51 грн.

За вказаних обставин апеляційний суд вважає вимоги про стягнення простроченого тіла кредиту безпідставними через відсутність передбаченого обов`язку відповідачки щодо їх сплати.

Аналогічний висновок викладений у постанові ВС від 21 жовтня 2020 року у справі № 190/1419/19, від 04 листопада 2020 року у справі № 720/1394/19.

З наданого банком розрахунку також вбачається, що погашення заборгованості по договору проводилося в порядку, передбаченому ст. 534 ЦК України.

Так, згідно приписів вказаної вище норми закону у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Згідно наданого банком розрахунку, за період з 13 жовтня 2010 року по 14 липня 2020 року відповідачкою на погашення боргу було внесено 67 960,28 грн., а списано з рахунку (без врахування неузгоджених нарахованих відсотків, пені та штрафів, страхових платежів) 31 688,96 грн. (сума коштів, які фактично знімала з картки відповідачка).

Таким чином, висновок районного суду про те, що фактично витрачені відповідачем кредитні кошти були повернуті банку у добровільному порядку відповідає встановленим обставинам справи.

В той же час, колегія суддів не погоджується із твердженням районного суду про те, що ОСОБА_1 сплатила весь борг банку, оскільки користування кредитними коштами передбачає, як мінімум, по закону сплату позичальником відсотків за користування, нарахування відсотків за прострочення сплати платежів. Таких вимоги банком при подачі позову заявлено не було.

Нарахування банком розміру відсоткової ставки за користування кредитними коштами, пені та штрафів, страхових платежів та комісії, погашення яких проводилося за рахунок внесених грошових коштів відповідачкою, не доведено позивачем належними та допустимими доказами, тому розмір визначеної банком заборгованості за тілом кредиту, як і позовні вимоги в цій частині АТ КБ «ПриватБанк» є також недоведеними.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

Враховуючи викладене вище, апеляційний суд вважає за необхідне рішення районного суду змінити.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 18 січня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді