Єдиний унікальний номер справи 480/2526/14-ц
Провадження №22-ц/812/969/21 Доповідач в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 липня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

з участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представників відповідача ОСОБА_2 - Позивайло І.С. та ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану її представником - адвокатом Позивайло Ігорем Сергійовичем рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області, яке ухвалене 23 березня 2021 року, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Войнарівського М.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

22 жовтня 2014 року ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_5 зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

04 листопада 1994 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб.

Після реєстрації шлюбу та відповідно до свого бажання, ОСОБА_6 , змінив своє прізвище на прізвище дружини і став ідентифікуватися як « ОСОБА_7 ».

23 березня 2005 року шлюб було розірвано, про що Центральним РАЦС м. Миколаєва зроблено відповідний актовий запис № 1302.

Спільних дітей у сторін в цьому шлюбі не було.

За період спільного проживання, сторонами придбано у власність нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

За договором купівлі-продажу від 30 грудня 1994 року, зареєстрованого за №2-3158, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Миколаївської державної нотаріальної контори Лактіоновою С.А. та зареєстрований в ММБТІ., набувачем житла зазначено ОСОБА_6 .

Позивача, в якості покупця в договорі зазначено не було.

При цьому, оригінал договору купівлі-продажу знаходиться у позивача, з моменту купівлі вона вселилася в житло та самостійно утримує квартиру, за власні кошти здійснила поточний ремонт, сплачує комунальні послуги.

Відповідач на час пред`явлення позову в квартирі не проживав.

Посилаючись на викладені обставини та на те, що відповідач відмовляється добровільно переоформити частину квартири на позивача, просила визнати за нею право власності на Ѕ частку вказаної квартири, як частку у спільній сумісній власності подружжя.

Крім того, в період перебування у шлюбі з позивачем, 28 травня 2004 року, ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_8 , про що Петраківською сільською радою Володарського району Київської області вчинено відповідний актовий запис №02. Після укладення шлюбу, ОСОБА_6 також взяв прізвище своєї дружини і став « ОСОБА_9 ».

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2014 року, за клопотанням позивача, вжито заходи забезпечення позову, шляхом заборони ОСОБА_10 та будь-яким іншим особам вчиняти дії пов`язані з відчуженням права власності, зміни власника, органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії пов`язані з реєстрацією цивільно-правових угод.

Представник відповідача, в письмовій формі позов заперечував, та просив застосувати позовну давність.

Будь яких тверджень, про належність житла йому особисто та купівлю його за кошти від продажу іншої, належної йому квартири, не наводив.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, про що виконавчим комітетом Ярузької сільської ради Могилів-подільського району Вінницької області вчинено актовий запис за №7.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 02 вересня 2015 року провадження у справі зупинено.

Наступною ухвалою того ж суду від 11 травня 2016 року, за заявою сторони, ОСОБА_2 , яка є матір`ю померлого, залучено до участі у справі в якості правонаступника.

29 вересня 2016 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, та кінцево просила визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 січня 2016 року, за яким ОСОБА_2 , успадкувала спірну квартиру та визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку вказаної квартири, як частку у спільній сумісній власності подружжя.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 23 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 січня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Володарського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрованому в реєстрі за №27 на квартиру під АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Миколаївського районного суду від 19 травня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в загальному розмірі 1321,66 гривень.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач ОСОБА_2 , діючи через свого представника - адвоката Позивайло І.С. подала апеляційну скаргу, в якій вказувала на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом І інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та відмовити в задоволені позову.

Заслухавши доповідь судді, учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів Миколаївського апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, задовольняючи позов, суд І інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана під час перебування у шлюбі позивача з ОСОБА_10 , тому відповідно до положень сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя, презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя належними та достеменними доказами не спростовано, а матеріали справи не містять належних доказів того, що особисті грошові кошти відповідача були витрачені на придбання спірної квартири.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з встановленими судом І інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції, ухвалене у повній відповідності з вимогами чинного законодавства.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 04 листопада 1994 року позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб та він взяв прізвище дружини « ОСОБА_7 », що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, щодо актового запису про шлюб № 3 від 10.12.2019 року (т.1 а.с. 27).

Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 , 23 березня 2005 року, шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 розірвано, про що в Книзі реєстрації зроблено відповідний актовий запис № 141 (т.1 а.с. 28).

Як вбачається з Договору купівлі-продажу від 30 грудня 1994 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-3158, уперіод спільного проживання, подружжям придбано нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 та зареєстрованого в КП ММБТІ 26 квітня1995 року за № 16 (т.1 а.с. 31, 57, 58).

Відповідно до положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (у редакції, чинній на час придбання спірної квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно із частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Статтею 60 СК України передбачено, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя.

Відповідач, в обґрунтування апеляційної скарги, одним з доводів зазначає, що спірна квартира є особистим майном ОСОБА_6 , оскільки її придбано на кошти від продажу іншого нерухомого майна, свідоцтво на право власності на яке йому було видано 09 червня 1994 року, тобто до укладення шлюбу.

Проте, колегією суддів не беруться до уваги вказані доводи, виходячи з наступного.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Доказів тому, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана від продажу нерухомого майна, яке належало ОСОБА_6 на праві особистої власності - ОСОБА_2 не надано і, більше того, за життя ним, навіть, не стверджувалося.

Відповідно до норм ст.22-24 КпШС України, які діяли в період придбання квартири 1994 році, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Відповідно до ст.65 Сімейного Кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За такого, судом встановлено, що спірна квартира є сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , оскільки придбана під час перебування сторін у шлюбі, тому відповідно до вищевказаних положень сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя, презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя належними та достеменними доказами не спростовано, а матеріали справи не містять належних доказів того, що особисті грошові кошти ОСОБА_6 були витрачені на придбання спірної квартири.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібні за змістом висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Визнаючи право особистої приватної власності одного з подружжя на майно, суд повинен установити той факт, що джерелом його набуття були особисті кошти цієї особи. Такі обставини підлягають доведенню.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

28 травня 2004 року, ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ), ще перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_11 , уклав інший шлюб з ОСОБА_8 , про що Петраківською сільською радою Володарського району Київської області вчинено відповідний актовий запис №02. Після укладення шлюбу, ОСОБА_6 також взяв прізвище своєї дружини і став « ОСОБА_9 ».

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 ОСОБА_6 змінив прізвище на " ОСОБА_9 ", реєструючи шлюб 28.05.2004 року з ОСОБА_8 (т.1 а.с. 49).

Згідно копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 17 липня 2015 року складено відповідний актовий запис №7 (т.1 а.с. 80).

Зі спадкової справи № 26/2015 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 , заведеної приватним нотаріусом Володарського районного нотаріального округу Київської області Клочко О.П., вбачається, що 02 грудня 2015 року ОСОБА_2 , яка є матір`ю померлого, звернулася до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_12 (т.1 а.с. 92-118).

26 січня 2016 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з квартири АДРЕСА_1 .

Вказане свідоцтво позивач просила визнати недійсним, оскільки відповідач успадкувала всю квартиру, а вказане порушує її права на володіння та розпорядження своєю часткою в ній.

Згідно з підпунктом 4.15. пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Відповідно до положень підпункту 4.18. пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього.

Згідно з підпунктом 4.17. пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчим органом, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту.

Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Згідно з частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття, спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, яким в даному випадку є позивач, як один із подружжя, в шлюбі з яким майно було набуте, є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними.

Оскільки саме цим керувався і суд 1 інстанції, то його висновки щодо цього слід визнати законними та обґрунтованими.

Щодо клопотання відповідача про застосування позовної давності, то суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відмову в його задоволенні, оскільки доводи в ньому зводяться до неправильного розуміння особою, яка його подала, норм чинного законодавства.

Суд першої інстанції, із урахуванням наведених норм матеріального та процесуального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши подані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником - адвокатом Позивайло Ігорем Сергійовичем залишити без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 23 березня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів до Верховного Суду, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: П.П. Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В.Серебрякова

______________________________________________

Повний текст постанови складено 28 липня 2021 року.