Справа № 132/1880/20
Провадження № 22-ц/801/313/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєлін Є. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 рокуСправа № 132/1880/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину, стягнення аліментів на утримання дружини та зміну розміру аліментів за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 10 листопада 2020 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Сєліна Є.В., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину, стягнення аліментів на утримання дружини та зміну розміру аліментів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони з 31 липня 2011 року по теперішній час перебувають в шлюбі, який був зареєстрований виконкомом Корделівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, актовий запис №8.

Від шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після припинення між сторонами фактичних шлюбних відносин, залишився проживати з позивачем та перебувати на її утриманні.

На початку 2018 року син захворів, та після тривалих медичних обстежень і досліджень, йому був встановлений діагноз «Хвороба Крона» (середньоважка форма), у зв`язку із чим рекомендоване відповідне лікування та призначено ряд лікарських препаратів. Рішенням № 7 ЛКК при ВОДКЛ від 12 грудня 2019 року сину встановлено статус «дитини з інвалідністю» та призначено державну соціальну допомогу.

Зазначає, що з початку 2019 року нею особисто під час лікування спільної дитини було витрачено 25000 грн. на придбання лікарських препаратів та медичні обстеження (аналізи), що документально підтверджено.

Разом з тим вважає, що вона як мати, з якою проживає дитина з інвалідністю, та потребує відповідного догляду, має право на отримання матеріальної допомоги у вигляді аліментів на своє утримання, яку може надавати відповідач.

Крім того, в поданій позовній заяві ставить питання про зміну розміру аліментів на утримання сина, встановлений судовим наказом Калинівського районного суду Вінницької області від 18 лютого 2020 року в цивільній справі № 132/252/20, оскільки відповідач на даний час офіційно непрацевлаштований, перебуває на обліку в центрі зайнятості, в зв`язку із чим має нерегулярний та мінливий дохід.

Враховуючи зазначені обставини, позивач просила: стягнути на її користь додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 12780,00грн.; стягнути на її утримання у зв`язку із утриманням дитини з інвалідністю сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2000,00грн. щомісячно, до досягнення повноліття; змінити розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлений судовим наказом Калинівського районного суду Вінницької області від 18 лютого 2020 року в цивільній справі № 132/252/20, з 1/4 частини всіх видів доходу платника аліментів, на аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2500,00грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття з подальшою індексацією; відшкодувати понесені витрати при зверненні до суду на професійну правничу допомогу в сумі 1800,00грн.

27 липня 2020 року, позивач ОСОБА_1 збільшила розмір позовних вимог та просила стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати понесені на лікування дитини-інваліда ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 14267,86 грн.

06 серпня 2020 року, позивач ОСОБА_1 збільшила розмір позовних вимог та просила стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати понесені на лікування дитини-інваліда ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 16330,10 грн.

Вказані заяви про збільшення позовних вимог позивач обґрунтувала понесеними нею витратами на лікування сина, після подання вказаного позову до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 10 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину, стягнення аліментів на утримання дружини та зміну розміру аліментів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати понесені на лікування дитини-інваліда ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 12388 грн. 05 коп., що складає 50% від понесеної суми витрат.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на її утримання в твердій грошовій сумі у розмірі по 1000 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 25 червня 2020 року та протягом всього часу проживання з дитиною-інвалідом ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та опікування ним.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , документально підтверджені витрати на правову допомогу у розмірі 1800 грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог позивачу відмовлено.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області мотивоване тим, що оскільки дитині сторін встановлено статус «дитина з інвалідністю» та остання проживає разом з позивачем ОСОБА_1 , яка здійснює догляд за нею, то позивач має право на своє утримання від батька дитини відповідача у справі. Разом з тим, оскільки належними та допустимими доказами підтверджено, що син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , потребує медикаментозного лікування, а позивачем були понесені витрати на таке лікування, тому з відповідача підлягають стягненню 12388 грн. 05 коп., що складає 50% від понесеної суми витрат ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про зміну розміру аліментів, суд попередньої інстанції вказав, що ОСОБА_1 не надала достатніх доказів на підтвердження зміни матеріального або сімейного стану сторін, погіршення чи поліпшення їх здоров`я, що є підставою для такої зміни.

Водночас, стягуючи витрати на правничу допомогу, суд вказав, що з урахуванням складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт, час, який був об`єктивно витрачений адвокатом на виконання цих робіт є підтвердженим та підлягає відшкодуванню відповідачем.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив рішення суду в задоволеній його частині змінити, стягнувши з нього на користь позивача додаткові витрати понесені на лікування дитини в розмірі 5000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 500 грн, а в решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо стягнення з нього додаткових витрат понесених на лікування сина в розмірі 12388,05 грн., оскільки позивач не довела того, що медичні препарати чи дослідження, які зазначені в наданих платіжних (фіскальних) документах, були призначені за рекомендацією лікаря. Вважає, що суд при визначенні вказаної суми не врахував неможливість сплати ним додаткових витрат у такому розмірі, у зв`язку із погіршенням його стану здоров`я та незадовільним матеріальним становищем, зокрема відсутністю стабільного доходу, перебуванням в центрі зайнятості по безробіттю і наявністю рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дитини в розміні ј частки від усіх його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Крім того вважає, що відсутні підстави стягнення аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитина з інвалідністю в розмірі 1000 грн., оскільки позивачем не надано будь-яких доказів, що дитина не може обходитися без постійного стороннього догляду, що є підставою для виникнення права на утримання, передбачене ч. 1 ст. 88 СК України, та не доведено, що він може надавати їй таку матеріальну допомогу. Поряд з цим вказує, що зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, суд безпідставно стягнув з нього повну вартість витрат на правову допомогу.

15 лютого 2021 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечила аргументи відповідача викладені в апеляційній скарзі вказавши, що встановлення дитині категорії «дитина з інвалідністю» вже є свідченням того, що він потребує постійного стороннього догляду, який в силу свого віку не здатен самостійно дотримуватись спеціального режиму харчування, періодичного дослідження та контролю прийому лікарських препаратів, а тому вона має право на своє утримання від відповідача в порядку ст. 88 СК України та в визначеному судом розмірі. Заперечила твердження заявника щодо необґрунтованості понесених нею додаткових витрат, вказавши, що всі витрати на купівлю медичних препаратів та обстеження сина відбувались виключно за рекомендаціями лікарів та підтверджені платіжними документами, квитанціями і фіскальними чеками. Вказала, що суд належним чином оцінив матеріальний стан відповідача задовольнивши її позовні вимоги частково. На думку ОСОБА_1 , заперечення апелянта щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованими, оскільки такий розмір є співмірним із складністю справи, часом та обсягом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), зменшення яких є правом, а не обов`язком суду.

Позиція суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Оскільки ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції оскаржує лише в задоволеній його частині, тому в іншій частині рішення суду в силу ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції частково не відповідає таким вимогам.

Апеляційним судом встановлено, що 31 липня 2011 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , видане 31 липня 2011 року виконавчим комітетом Корделівської сільської ради Калинівського району Вінницької області (а.с. 8).

В період шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , видане 28 травня 2013 року виконавчим комітетом Корделівської сільської ради Калинівського району Вінницької області (а.с. 7).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Корделівської сільської ради Калинівського району Вінницької області № 734 від 18 червня 2020 року, ОСОБА_3 постійно проживає разом із позивачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації (а.с. 9).

Позивачем надані медичні документи, що підтверджують наявність у дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , захворювань, зокрема встановлений основний діагноз Хвороба Крона, А1 L1 B1 середньоважка форма, період клініко-лабораторної ремісії (К50) та супутні діагнози Лактозна недостатність С/С, Долихосигма (Q43) та Дуоденит (К 29.8) (а.с. 10-26).

З копії посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 18 лютого 2020 року управлінням праці та соціального захисту населення Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дитиною з інвалідністю, якому призначено державну соціальну допомогу на період з 23 грудня 2019 року по 23 грудня 2021 року. Законним представником дитини з інвалідністю є його мати позивач ОСОБА_1 (а.с. 36).

Відповідно до п. 13 індивідуальної програми реабілітації дитини інваліда № 7 від 12 грудня 2019 року, вбачається, що Лікарсько-консультативною комісією при ВОДКЛ було встановлено обмеження життєдіяльності І категорії дитини сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до самообслуговування, навчання та трудової діяльності (а.с. 37-38).

Висновком КУ «Інклюзивно-ресурсний центр» Калинівської районної ради про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку дитини від 03 липня 2019 року №39 вказано на встановлення ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , індивідуальної форми навчання на 2019-2020 навчальний рік (а.с. 95-98).

Відповідно до довідки Калинівської районної філії Вінницького обласного центра зайнятості № 254 від 22 липня 2020 року ОСОБА_2 перебуває на обліку в Калинівському РЦЗ як безробітний з 22 травня 2020 року (а.с.74).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дітей, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).

Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню у рахунок відшкодування додаткових витрат, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Наявність додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19) та 09 вересня 2019 року в справі № 344/5315/18 (провадження № 61-6722св19).

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених додаткових витрат на дитину, позивач надала до суду: виписки із медичних карток амбулаторного хворого з відповідними епікризами історії хвороби, які містять лікарські рекомендації та призначення; виписки із медичного огляду хворого, які містять лікарські рекомендації та призначення; протоколи прийому хворого лікарем, які містять лікарські рекомендації та призначення; копії лабораторних аналізів та медичних досліджень (УЗД); рішення Лікарсько-консультативної комісії при Вінницькій обласній дитячій клінічній лікарні № 7 від 12 грудня 2019 року; форму індивідуальної програми реабілітації дитини-інваліда № 7 від 12 грудня 2019 року, а також копії бланків-замовлень на надання медичних послуг; копії накладних та фіскальних чеків на придбання медичних препаратів та оплату медичних досліджень.

Разом з тим, суд попередньої інстанції оцінюючи вказані докази, зокрема щодо підтвердження оплати медичних препаратів і послуг з урахуванням медичних документів, що підтверджують наявність у дитини захворювань та які містять рекомендації лікарів прийшов до вірного висновку про документально підтверджені понесені позивачем витрати лише на суму 24776,10 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про стягнення з відповідача додаткових витрат понесених на лікування дитини-інваліда ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 12388,05 грн., що складає 50% від понесеної суми витрат.

Доводи апеляційної скарги про те, що вказані медичні препарати і послуги придбавались самостійно, без рекомендацій лікарів не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи належними і допустимими доказами.

Будь яких доказів зворотного відповідачем до суду першої та/або апеляційної інстанції не надано.

Відтак, місцевим судом належним чином враховано усі зазначені істотні умови та правильно визначено розмір додаткових витрат, що підлягають відшкодуванню батьком дитини.

Поряд з цим, колегія суддів вважає висновки суду попередньої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання останньої в твердій грошовій сумі у розмірі по 1000 грн. щомісячно, протягом всього часу її проживання з дитиною-інвалідом ОСОБА_3 та опікування ним помилковими з огляду на наступне.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51 Конституції України).

Так, за загальним правилом, передбаченим статтею 75 СК України, встановлено, що дружина та чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання має той з подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

В той же час, Сімейним кодексом визначені особливості надання утримання дружині з якою проживає дитина з інвалідністю.

Статтею 88 СК України встановлено, що якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає.

Розмір аліментів тому з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю, визначається за рішенням суду відповідно до частини першої статті 80 цього Кодексу, без урахування можливості одержання аліментів від своїх батьків, повнолітніх дочки або сина.

Частина 1 даної статті встановлює підстави, за яких виникає зазначене вище право: один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю; дитина не може обходитися без постійного стороннього догляду; цей з подружжя опікується нею; другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Відсутність хоча б однієї із перерахованих підстав не призводить до виникнення відповідного юридичного складу та не надає особі права на утримання.

Доказування у такій категорії справ має ґрунтуватися на сукупності доказів. Інвалідність дитини підтверджується відповідним висновком МСЕК. Проживання з дитиною слід доводити довідкою житлово-експлуатаційної організації та показами свідків. Опікування над дитиною та неможливість дитини обходитись без постійного стороннього догляду слід підтвердити відповідними медичними документами, в тому числі рекомендаціями лікарів, випискою з амбулаторної картки хворого, довідкою лікувальної установи тощо. Не менш важливим є доказування платоспроможності платника аліментів.

Особливістю цього права є його тривалий характер, оскільки воно триває протягом всього часу проживання з дитиною-інвалідом та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає.

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що відповідно до виписки з історії хвороби №1457 (а.с. 18-19) та № 2619 (а.с. 21-23) виданої Державною установою «Інститут педіатрії, акушерства і гінекології ім. акад. О.М. Лук`янової Національної академії медичних наук України» ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлений основний діагноз Хвороба Крона, А1 L1 B1 середньоважка форма, період клініко-лабораторної ремісії (К50) та супутні діагнози Лактазна недостатність С/С, Долихосигма (Q43) та Дуоденит (К 29.8).

Загальноприйнятою класифікацією для кодування медичних захворювань є Міжнародна класифікація хвороб (МКХ-10), розроблена ВООЗ та введена в дію у 1993 році.

Відповідно до МКХ-10 Хвороба Крона (реґіонарний ентерит) К50, Інші вроджені вади розвитку кишок Q43, Дуоденіт К29.8.

ЛКК КНП «ВОДКЛ ВОР» встановлено індивідуальну програму реабілітації дитини-інваліда № 7 (вікова категорія від 0 до 18 років) від 12 грудня 2019 року (далі ІПР), відповідно до якої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вперше надається інвалідність, клініко-функціональний діагноз та код за МКХ-10 К50, супутні захворювання (код за МКХ-10) Q43, K29.8. (а.с. 37-38).

У розділі 13 ІПР «Обмеження життєдіяльності» вказано, що дитина має І ступінь обмеження до виконання ІПР, зокрема до самообслуговування, до трудової діяльності, до навчання, а щодо пересування, орієнтації, спілкування, контролю за своєю поведінкою, професійного навчання не обмежена.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» обмеження життєдіяльності - повна або часткова втрата особою внаслідок захворювання, травми або вроджених вад здатності або можливості самообслуговування, самостійного пересування, спілкування, орієнтації, контролювання своєї поведінки.

Згідно з п. 1.16. Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом МОЗ України від 05 вересня 2011 року № 561, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року за № 1295/20033, у разі встановлення інвалідності і ступеня втрати здоров`я комісія розробляє на підставі плану медичної реабілітації, що обов`язково надається лікарем, або за участю лікаря індивідуальну програму реабілітації інваліда, в якій визначаються обсяги та види реабілітаційних заходів, методи та строки їх здійснення, засоби реабілітації та відповідальні за виконання. Комісія відповідає за якість розроблення індивідуальної програми реабілітації інваліда та здійснює у межах своїх повноважень контроль за її виконанням.

Відповідно до Положення про лікарсько-консультативну комісію, затвердженого постановою КМУ від 21 листопада 2013 року № 917 «Деякі питання встановлення лікарсько-консультативними комісіями інвалідності дітям», Це Положення визначає механізм проведення медико-соціальної експертизи хворих, що не досягли повноліття, і потерпілих від нещасного випадку на виробництві дітей віком від 15 до 18 років, дітей з інвалідністю (далі - діти) з метою встановлення ступеня обмеження життєдіяльності під час взаємодії із зовнішнім середовищем та часу настання інвалідності.

Лікарсько-консультативні комісії (далі - комісії) визначають, серед іншого: наявність стійкого розладу функцій організму та відповідно можливі обмеження життєдіяльності дитини під час взаємодії із зовнішнім середовищем; категорію «дитина з інвалідністю» або «дитина з інвалідністю підгрупи А», причину і час настання інвалідності, а також ступінь втрати працездатності (у відсотках) у дітей віком від 15 до 18 років, які потерпіли від нещасного випадку на виробництві; потребу дитини з інвалідністю у забезпеченні її технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань; потребу дитини з інвалідністю у медичній допомозі та соціальних послугах, в тому числі додатковому харчуванні, у забезпеченні лікарськими засобами, постійному сторонньому догляді, диспансерному нагляді, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування тощо; ступінь стійкого обмеження життєдіяльності для направлення дитини з інвалідністю до реабілітаційних установ та інших установ, що здійснюють соціальне обслуговування. Складають (коригують) за участю представників органів управління освіти та соціального захисту населення індивідуальну програму реабілітації дитини з інвалідністю, в якій визначаються обсяги реабілітаційних заходів, строки їх проведення та виконавці; здійснюють контроль за повнотою та ефективністю виконання зазначеної програми.

Порядком встановлення лікарсько-консультативними комісіями інвалідності дітям, затвердженим постановою КМУ від 21 листопада 2013 року № 917 (далі - Порядок), визначено механізм, умови та критерії встановлення лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів (далі - комісії) інвалідності дітям.

Пунктами 15-18 Порядку передбачено, що під час комплексної оцінки різних показників, що характеризують стійкі порушення функцій організму, встановлюють такі ступені їх вираження: I ступінь - незначні порушення; II ступінь - помірні порушення; III ступінь - виражені порушення; IV ступінь - значно виражені порушення.

Основними категоріями життєдіяльності є здатність до: самообслуговування; самостійного пересування; орієнтації; спілкування; контролювання своєї поведінки; навчання; трудової діяльності.

Під час комплексної оцінки різних показників, що характеризують рівень обмеження основних категорій життєдіяльності, встановлюються такі ступені їх вираження:

здатність до самообслуговування - здатність дитини самостійно задовольняти основні фізіологічні потреби, провадити повсякденну побутову діяльність, зокрема володіти навичками особистої гігієни. I ступінь передбачає здатність до самообслуговування з витрачанням при цьому більш тривалого часу, дрібність виконання дій під час самообслуговування, зменшення кількості дій під час самообслуговування з використанням у разі потреби технічних засобів;

здатність до самостійного пересування - здатність дитини самостійно переміщатися в просторі, зберігати рівновагу тіла під час пересування, перебування у спокої і під час зміни положення тіла, користуватися громадським транспортом. I ступінь - здатність до самостійного пересування з витрачанням при цьому більш тривалого часу, дрібність виконання дій під час пересування і скорочення відстані з використанням у разі потреби технічних засобів;

здатність до орієнтації - здатність дитини до адекватного сприйняття навколишнього середовища, до визначення часу і місця перебування, оцінки ситуації. I ступінь - здатність до орієнтації тільки у звичній ситуації самостійно та/або з використанням технічних засобів;

здатність до спілкування - здатність дитини до встановлення контактів з іншими особами шляхом сприйняття, переробки і передачі інформації. I ступінь - здатність до спілкування із зниженням темпу і обсягу отримання і передачі інформації; використання у разі потреби технічних засобів допомоги; здатність у разі ізольованого ураження органа слуху до спілкування з використанням невербальних способів і послуг сурдоперекладу;

здатність контролювати свою поведінку - здатність дитини до усвідомлення себе і адекватної поведінки з урахуванням соціально-правових та морально-етичних норм. I ступінь - періодичне виникнення обмеження здатності контролювати свою поведінку в складних життєвих ситуаціях та (або) постійне утруднення у виконанні рольових функцій, які зачіпають окремі сфери життя, з можливістю часткової самокорекції;

здатність до навчання - здатність дитини до сприйняття, запам`ятовування, засвоєння і відтворення знань (загальноосвітніх, професійних та інших), оволодіння навичками та вміннями (професійними, соціальними, культурними, побутовими). I ступінь - здатність до навчання у навчальних закладах або класах (групах) з інклюзивним навчанням у таких закладах з використанням у разі потреби корегованих методів навчання, спеціального режиму навчання та спеціальних засобів для освіти;

здатність до трудової діяльності - здатність дитини провадити трудову діяльність з дотриманням вимог до змісту, обсягу, якості та умов виконання роботи. I ступінь - здатність до провадження трудової діяльності.

Ступінь обмеження основних категорій життєдіяльності дитини визначається виходячи з результатів оцінки їх відхилення від норми, що відповідає певному періоду (віку) біологічного розвитку дитини.

У розділах 15, 16 ІПР вказано, що реабілітаційний потенціал середній; метою реабілітації є часткове відновлення обмеження життєдіяльності, соціально-побутового стану, професійної та трудової діяльності.

З вищевикладеного вбачається, що син сторін ОСОБА_3 має клініко-функціональний діагноз К50 Хвороба Крона (регіонарний ентерит), супутній діагноз інші вроджені вади розвитку кишок Q43, Дуоденіт К29.8., не пов`язаний із постійним стороннім доглядом, незначне обмеження життєдіяльності із здатністю: до самообслуговування з витрачанням при цьому більш тривалого часу; до навчання у навчальних закладах або класах (групах) з інклюзивним навчанням у таких закладах з використанням у разі потреби корегованих методів навчання, спеціального режиму навчання та спеціальних засобів для освіти; до провадження трудової діяльності з дотриманням вимог змісту, обсягу, якості та умов виконання роботи.

Відтак, зазначені медичні документи дають підстави стверджувати, що син сторін ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю, яка може обходитися без постійного стороннього догляду.

Інших належних та достатніх доказів на підтвердження того, що дитина з інвалідністю ОСОБА_3 не може обходитися без постійного стороннього догляду, зокрема позивача, що є обов`язковою умовою при реалізації нею права на утримання у зв`язку з проживанням з нею дитини з інвалідністю позивачем до суду першої та апеляційної інстанції не надано.

Поряд з цим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , які підтверджені відповідними доказами про неможливість належним чином виконувати покладені на нього законодавством зобов`язання, а саме сплачувати аліменти на утримання своєї дружини, яка проживає з дитиною з інвалідністю, з огляду на перебування його на обліку в Калинівському районному центрі зайнятості, як безробітного та відсутністю достатнього та стабільного доходу для надання такої допомоги.

Отже, обставини на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального права частково знайшли своє підтвердження.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання останньої в твердій грошовій сумі у розмірі по 1000 грн. щомісячно, протягом всього часу її проживання з дитиною-інвалідом ОСОБА_3 та опікування ним не повно встановив обставини справи, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи та наданим сторонами доказам, суд неправильно застосував норми матеріального права, тому колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог.

Поряд з цим, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині, відповідно підлягають вирішенню питання розподілу судових витрат, понесених сторонами.

За правилами ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволенню позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

До інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, відносяться витрати на професійну правничу допомогу.

ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». Судовий збір за подання до суду позовної заяви складав 2522,40 грн. (3 позовні вимоги).

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню на 59,47% від заявлених, тому з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір за подання позовної заяви останньою, пропорційно задоволеним вимогам в сумі 1500,07 грн.

Поряд з цим, оскільки ОСОБА_2 при зверненні до суду апеляційної інстанції сплатив судовий збір в розмірі 1261,20 грн, що документально підтверджено платіжним дорученням № 47423019 від 17 грудня 2020 року (а. с. 147), а апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена на 50% від заявлених, тому, понесені відповідачем судові витрати за подання апеляційної скарги компенсуються за рахунок держави пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 630,60 грн.

Крім того, на підтвердження понесених судових витрат, зокрема на професійну правничу допомогу, позивач надала: договір про надання професійної правничої допомоги № 13 від 16 червня 2020 року, укладений між адвокатом Тарасюк Оксаною Миколаївною та ОСОБА_1 (а.с. 41); додаток 1 до договору в якому відображено детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги на суму 1800 грн.(а.с. 42); квитанцію до прибуткового касового ордера №8 від 16 червня 2020 року про оплату вказаної суми адвокату (а.с. 43).

З огляду на викладене, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню на 59,47% від заявлених, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути документально підтверджені понесені витрати на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам в сумі 729,54 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 10 листопада 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання останньої в твердій грошовій сумі у розмірі по 1000 грн. щомісячно, протягом всього часу її проживання з дитиною-інвалідом ОСОБА_3 та опікування ним та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на її утримання в твердій грошовій сумі у розмірі по 1000 грн. щомісячно, протягом всього часу її проживання з дитиною-інвалідом ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та опікування ним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за подання позовної заяви, пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 1500,07 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 729,54 грн.

В іншій частині рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 10 листопада 2020 року слід залишити без змін.

Компенсувати за рахунок держави ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 630,60 грн. у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета