ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2458/21 Справа № 214/6177/19 Суддя у 1-й інстанції - Прасолов В. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Бондар Я.М.,
суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.
секретар судового засідання-Євтодій К.С.

сторони:
позивач- ОСОБА_1
відповідач- Публічне акціонерне товариство «Південий гірничо-збагачувальний комбінат»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 листопада 2020 року, ухваленого суддею Прасоловим В.М. в м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 16 листопада 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південий гірничо-збагачувальний комбінат» (далі за текстом «ПАТ») про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку.
Просив: визнати незаконним та скасувати наказ №136-зв від 03.04.2018р. ПАТ про звільнення його, з посади помічника машиніста електровозу; поновити на посаді помічника машиніста електровозу служби рухомого складу цеху рухомого складу управління залізничного транспорту ПАТ; стягнути з ПАТ на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 121 263, 3 грн.; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць та в частині поновлення на роботі. Також просив судові витрати покласти на відповідача.
В обґрунтування позову зазначив, що з 29.06.1992 року він працював в ПАТ, трудовий стаж на даному підприємстві є значним та тривалим.
Крім того, працював на даному підприємстві на посаді помічник машиніста електровозу з транспортування гірничої маси з кар`єру, яка згідно проведеної атестації робочих місць відповідає списку 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах згідно Наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 №383.
15.07.2012 року йому було присвоєно звання ветерана праці ПАТ.
У зв`язку із втратою оригіналу трудової книжки, 14.05.2019 року звернувся до ПАТ з письмовою заявою про видачу її дубліката, як це передбачено Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993р.
Згідно вказаної вище Інструкції, дублікат трудової книжки мав бути виданий у строк до 15 днів з дня отримання заяви. Однак, документ йому не видавався. З даного приводу звертався до органів поліції. Однак, відділом кадрів підприємства строк видачі документу постійно відкладався та переносився, з невідомих причин. Згодом, 21.06.2019 року та 09.07.2019 року повторно звертався із заявами до начальника відділу кадрів з вимогою належним чином оформити і видати трудову книжку (дублікат), або надіслати її поштою. 23.07.2019р. засобами потового зв`язку ним було отримано дублікат трудової книжки, оформлений відповідачем, з якого дізнався про те, що наказом по підприємству №136-зв від 03.04.18р. його було звільнено за п.4 ст.40 КЗпП.
Його даний факт обурив, оскільки жодних наказів про звільнення, попереджень, викликів не отримував від відповідача. Більше того, між ним та відповідачем вже не один рік існував спір стосовно визначення пільгового трудового стажу, та з представником ПАТ неодноразово зустрічалися в судах, він з різних питань відвідував відділ кадрів ПАТ, але ніхто не повідомляв про обставину звільнення.
Специфіка його роботи полягає в тому, що після тимчасової непрацездатності чи відпуски, він має пройти інструктаж з техніки безпеки, потім його мають включити до графіку змінності, і лише після цього допустити безпосередньо на робоче місце.
Зазначив, що коли після відпуски повернувся на робоче місце, його так і не було допущено до виконання робіт, про причини недопуску нічого не повідомили.
Враховуючи наявний на той час між ним та ПАТ судовий спір з приводу видачі підприємством недостовірної уточнюючої довідки про пільговий стаж роботи, та неодноразовий тиск на нього як працівника з боку керівництва, що полягало у регулярному виклику до керівництва, розмовах про те, що він неправильно будує відносини з роботодавцем тощо, на його думку, це і стало підставою для створення перешкод у роботі.
Згідно дублікату трудової книжки, його було звільнено за прогул, але прогулом можна вважати нез`явлення на роботу без поважної причини, а не недопуск працівника до виконання робіт.
Вказує, що на засідання профспілкового комітету не викликався, тож такого роду «заочне» звільнення вважає недопустимим. Він навіть подумати не міг, що без повідомлення особисто його, без виклику та відібрання пояснень його можуть звільнити.
Зазначив, що наказу про своє звільнення не бачив, ніхто з ним його не ознайомлював.
З метою отримання наказу про звільнення, документів, які підтверджують законність такого звільнення, отримання або не отримання згоди профспілкового комітету, звернувся до відповідача з письмовою заявою від 25.07.2019р. про надання копій відповідних документів.
Разом з тим, було направлено адвокатський запит з вимогою надати документи щодо його звільнення (наказ, погодження профкому, документи щодо тимчасової непрацездатності та відпустки), надати відомості про середній розмір заробітної плати тощо.
Станом на дату подання позову, жодної відповіді від відповідача не надійшло. Вказані документи необхідні для доведення незаконності звільнення, встановлення обставин за яких таке звільнення відбулось, для здійснення точного розрахунку середньої заробітної плати. В даний час, ним розраховано середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу виходячи зі встановленого розміру мінімальної зарплати на дату подання позову.
Згідно розрахунку, орієнтовний розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 121 263,3 грн. При визначенні даного орієнтовного розміру, виходив з мінімального розміру середньої заробітної плати за 2019 рік, яка складає 4 173 грн., відповідно мінімальна середньогодинна оплата 25,13 грн. Беручи за основу 8-годинний робочий день, середньоденна мінімальна заробітна плата складає 201,1 грн. Виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Вказав, що таким чинном, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.
Збільшивши позовні вимоги просив стягнути з ПАТ на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 336 088 грн. 08 коп., в іншій частині позов не змінив. На обґрунтування збільшеного позову зазначив, що раніше надав орієнтовний розрахунок цієї суми, підстави для збільшення позовних вимог виникли після ознайомлення з довідкою про середній заробіток, яку надав відповідач.
Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 листопада 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Південий гірничо-збагачувальний комбінат» відмовлено в повному обсязі.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 4129 грн. 28 коп.
Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність оскаржуваного рішення суду, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі задовольнити заявлені ним позовні вимоги, а саме: визнати незаконним та скасувати наказ №136-зв від 03.04.2018 про звільнення, поновити позивача на посаді помічника машиніста електровозу служби рухомого складу цеху рухомого складу управління залізничного транспорту ПАТ та стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу та покласти судові витрати на відповідача.
При цьому, скаржник вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду, викладені у рішенні не відповідають дійсним обставинам справи, судом порушено норми процесуального закону.
Позивач зазначає, що він тричі звертався до відповідача із письмовими заявами (14.05.2019, 21.06.2019 та 09.07.2019) про видачу йому дубліката трудової книжку, який отримав засобами поштового зв`язку 23.07.2019 року та з якого дізнався про те, що наказом №136-зв від 03.04.2018 його було звільнено з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України. Скаржник вказує, що жодних наказів про звільнення, попереджень, викликів від відповідача він не отримував, більш того, вказав, що між ним та відповідачем вже не один рік існує спір щодо визначення його пільгового трудового стажу, у зв`язку з чим він неодноразово зустрічався з представниками відповідача в судах, він з різних питань відвідував відділ кадрів, однак його ніхто не повідомив про обставини звільнення.
Позивач стверджує, що після повернення з відпустки його не було допущено до виконання робіт, про причини недопуску на робоче місце йому не було повідомлено, та з урахуванням наявності судового спору з приводу видачі підприємством недостовірної уточнюючої довідки про пільговий стаж роботи, неодноразовий тиск на нього з боку керівництва підприємства, на його думку і є підставою для створення йому перешкод у роботі. Скаржник зазначає, що суд проігнорував його пояснення щодо відсутності на робочому місці, а саме конфлікт між сторонами у якому позивач відстоював своє право на пільговий стаж.
Позивач звертає увагу, що наказом відповідача його було звільнено 27.02.2017 року коли він офіційно знаходився у відпустці, що є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення. Вказує, що день відпустки не є робочим днем і 27.02.2017 року жодного порушення трудової дисципліни не було і бути не могло, оскільки він перебував у відпустці, тобто днем звільнення є останній день роботи, а не попередній чи наступний за ним день. Наголошує на тому, що судом залишено поза увагою той факт, що наказ про припинення трудового договору складено 03.04.2018 року, в той час, його невихід на роботу стався 28.02.2017 року, отже, строк притягнення його до відповідальності перевищує законодавчо встановлені строки.
Доповнення до апеляційної скарги позивача повністю дублюють вимоги та доводи апеляційної скарги, зокрема: ОСОБА_1 вказує на існуючий між сторонами конфлікт щодо його пільгового стажу, незаконне звільнення 27.02.2017 року в останній день відпустки, неправильне оформлення трудової книжки у зв`язку з чим Пенсійним Фондом йому було відмовлено в оформлені пільгої пенсії, систематичне порушення ПІВДГЗК трудового законодавства, подання відповідачем до суду недостовірної інформації, значну затримку відповідачем видачі дубліката трудової книжки, що позбавило його офіційно працювати та отримувати соціальні виплати по безробіттю.
Окрім того, в заяві від 09.02.2021 року ОСОБА_1 , вказує на те, що після ознайомлення 09.02.2021 року з технічним записом судових засідань він виявив відсутність аудиозапису судових засідань (пошкодження) де проводився допит свідків: 1) 25.02.2020 (02.03.2020) ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; 2) 18.03.2020 (23.03.2020; 3) 06.11.2020 свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ; 4) 09.11.2020 (17.11.2020). Позивач просить у зв`язку з відсутністю технічного запису наведених ним судових засідань, скасувати рішення суду першої інстанції і направити справу до суду першої інстанції для проведення нового судового розгляду справи (а.с.186-188, т.2).
У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач АТ «ПІВДГЗК», просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.11.2020 року, залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши думку позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_8 , які, кожен окремо підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги та доповнень до неї, просили їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, думку представника відповідача ОСОБА_9 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги позивача з викладених у відзиві підствав, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає адоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач з 29.06.1992 року працював в ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат».
Наказом (розпорядженням) про надання відпустки №10-1962В від 08.12.2016 позивачу була надана щорічна відпустка у період з 03.01.2017 по 23.02.2017, тривалістю 51 календарний день.
Позивач в період з 29.12.2016 по 06.01.2017 був тимчасово непрацездатним працівником, що було засвідчено у встановленому порядку листоком непрацездатності.
Розпорядженням по цеху №81 від 13.01.2017, відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Закону України «Про відпустки», позивачу було перенесено щорічну відпустку по закінченню лікарняного листка, а саме з 07.01.2017 по 27.02.2017.
28 лютого 2017 року позивач не з`явився на своє робоче місце, про що було складено акт.
3 березня 2017 року при відвідуванні працівниками ПАТ за місцем реєстрації ОСОБА_1 , останнього не було, на дзвінки та стук в двері ніхто не відреагував.
При перевірці робітниками ПАТ 22 березня 2017 року за місцем проживання ОСОБА_1 , останнього вдома не було, при цьому було з`ясовано, що останній був за цією адресою 21.03.2017 року.
При повторних перевірках працівниками ПАТ 25 квітня 2017 року за тими ж адресами присутність вдома позивача не виявлена.
16 червня 2017 року комісія у складі працівників відповідача, зустрілася з позивачем на подвір`ї Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу. Під час бесіди позивачу було запропоновано надати письмові пояснення з приводу відсутності його на робочому місці тривалий час, але позивач відмовився як від надання письмових пояснень, так і від підтвердження такої відмови відповідним підписом у акті. Позивач повідомив, що він хворіє, і документи, що підтверджують поважність причин відсутності його на робочому місці такий тривалий час, надасть після остаточного рішення суду у справі №213/3119/16-ц.
20 грудня 2017 року Апеляційним судом Дніпропетровської області винесено постанову по справі, проте документів, на підтвердження поважності причин відсутності на роботі після вирішення спору у справі №213/3119/16-ц по суті, ОСОБА_1 відповідачу не надав.
При повторних перевірках за місцем реєстрації та проживання 21, 22 листопада 2017 року, 12 лютого 2018, позивача також не було виявлено.
В періоди з 1 січня 2018 року по 31 січня 2018 року, з 1 по 28 лютого 2018 року, з 1 по 26 березня 2018 року позивач був відсутнім на роботі, про що працівниками ПАТ складені акти.
Адміністрацією ПАТ було направлені запити до правоохоронних органів, військових комісаріатів, закладів охорони здоров`я, а також до адвоката позивача, яка представляла його законні інтереси у справі №213/3119/16-ц, за результатами розгляду запитів були отримані відповіді про те, що за амбулаторною допомогою та реєстрацією лікарняного листа, виданими іншими лікарняними установами в періоди з 28.02.2017 по 30.03.2017, з 28.02.2017 по 17.11.2017, з 28.02.2017 по 17.01.2018 позивач не звертався; ІНФОРМАЦІЯ_1 на військову службу не призивався, на медичне обстеження не направлявся; під слідством та у розшуку не перебував.
5 травня, 12 червня, 14 серпня 2017 року, 26 березня 2018 року ПАТ письмово звертався до позивача з проханням повідомити причини неявки на робоче місце з 28 лютого 2017 року, на що відповідей не надходило.
15 листопада 2017 року керівниками позивача були складені та направлені до керівництва цеху докладні записки з вимогою щодо звернення до адміністрації підприємства та профспілкового комітету з клопотанням щодо звільнення ОСОБА_1 за прогули.
Отже, позивач з 28 лютого 2017 року по 30 березня 2018 року та в подальшому був відсутній на робочому місці, причини відсутності пояснити відмовився, будь яких документів про поважність відсутності підприємству не надав.
Суд першої інстанції, відмовляючи позивачеві в задоволенні його позовних вимог на підставі досліджених доказів наданих сторонами, допиту свідків, виходив з того, що при звільненні позивача за пунктом 4 ст.40 КЗпП України, відповідач дотримався вимог чинного законодавства, зокрема щодо з`ясування причин невиходу ОСОБА_1 на роботу протягом тривалого часу, створення відповідної комісії з метою перевірки вказаних обставин, відібрання пояснень у позивача з приводу причин його невиходу на роботу.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в судовому рішенні та вважає доводи позивача щодо незаконності і необґрунтованості судового рішення такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику застосування судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно зі статтею 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, а також обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України).

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику застосування судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції безпосередньо дослідив наступні письмові докази: трудову книжку позивача (т.№1, а.с.9-11), заяву позивача від 14 травня 2019 року про оформлення дублікату трудової книжки (т.№1, а.с.13), заяву позивача від 28 травня 2019 року до поліції (т.№1, а.с.14), відповідь на заяву (т.№1, а.с.15), заяву від 21 червня 2019 року про видачу дублікату трудової книжки (т.№1, а.с.16), поштове повідомлення, квитанцію (т.№1,а.с.17), заяву від 9 липня 2019 року про видачу дублікату трудової книжки, висилку її поштою (т.№1,а.с.18), поштове повідомлення, квитанцію (т.№1, а.с.19), заяву від 25 липня 2019 року про видачу документів (т.№1, а.с.20), поштове повідомлення (т.№1, а.с.21), запит, квитанцію (т.№1, а.с.22, 23), наказ про звільнення (т.№1,а.с.46, 131), табель (т.№1, а.с.47, 121), розпорядження про перенесення відпустки (т.№1, а.с.48, 69), розпорядження про надання відпустки (т.№1, а.с.66-67), листок непрацездатності (т.№1,а.с.68), акт від 28 лютого 2017 року про відсутність на робочому місці (т.№1, а.с.70), акт від 3 березня 2017 року про відвідування місця проживання (а.с.71), акти від 22 березня 2017 року про відвідування місця проживання (т.№1, а.с.72, 73), від 25 квітня 2017 року про відвідування місця проживання (т.№1,а.с.74, 75), акт від 16 червня 2017 року про відмову надати пояснення (т.№1, а.с.76), акти від 21, 22 листопада 2017 року, 12 лютого 2018 року про відвідування місця проживання (т.№1,а.с.78, 79, 80, 81), акти від 31 січня 2018 року, 28 лютого 2018 року, 26 березня 2018 року про відсутність на робочому місці (т.№1,а.с.82, 83, 84), відповідь від 24 березня 2017 року з проханням повідомити причини відсутності на робочому місці (т.№1, а.с.85), поштове повідомлення (т.№1, а.с.86), запит ПАТ від 28 березня 2017 року до поліції (т.№1,а.с.87), відповідь (т.№1, а.с.88), запит ПАТ від 28 березня 2017 року до лікарні (а т.№1,.с.89), відповідь (т.№1, а.с.90), запит ПАТ від 28 березня 2017 року до лікарні (т.№1, а.с.91), відповідь (т.№1, а.с.92), відповідь РВК (т.№1, а.с.93, 96), запит ПАТ від 16 листопада 2017 року до лікарні (т.№1, а.с.94), відповідь (т.№1, а.с.95), запити ПАТ від 16 січня 2018 року до лікарень (т.№1, а.с.97, 99), відповіді (т.№1, а.с.98. 100), запит ПАТ від 16 січня 2018 року до поліції (т.№1, а.с.101), відповідь (т.№1, а.с.102), листи до позивача від 5 травня 2017 року, 12 червня 2017 року, 15 серпня 2017 року, 26 березня 2018 року про необхідність надання пояснень (т.№1, а.с.103, 104, 105, 106, 108, 109, 110), описи, квитанції (т.№1, а.с.107, 111), доповідні про відсутність на роботі (т.№1,а.с.112, 113), подання від 21 грудня 2017 року про отримання згоди на звільнення (т.№1,а.с.114-116), виписку з протоколу (а т.№1,.с.117-118), клопотання (т.№1, а.с.119), довідку про відсутність соціальних пільг (т.№1, а.с.120), подання від 30 березня 2018 року про отримання згоди на звільнення (т.№1, а.с.122-125), повідомлення про засідання профспілки (т.№1, а.с.126, 127), описи, квитанції (т.№1, а.с.128), виписку з протоколу (.№1, а.с.129-130), повідомлення від 3 квітня 2018 року, 12 вересня 2018 року, про отримання трудової книжки (а т.№1,.с.132, 134, 136, 137, 138) опис, квитанцію (т.№1, а.с.133,135, 139), книгу обліку заяв (т.№1, а.с.140-141), запит (а.с.142), відповідь стосовно трудової книжки (т.№1, а.с.143-144), розписку-повідомлення (т.№1, (а.с.145), заяву про оформлення дублікату трудової книжки від 14 травня 2019 року (т.№1, а.с.146, 149), відповідь від 29 травня 2019 року (т.№1, а.с.147), опис (т.№1, а.с.148), накладну (т.№1, а.с.150), відповідь від 29 травня 2019 року (т.№1а.с.151), накладну (т.№1, а.с.152), квитанції (т.№1, а.с.153), скрін-шот (т.№1, а.с.154), заяву від 21 червня 2019 року про видачу дублікату трудової книжки (т.№1, а.с.155), відповідь (т.№1, а.с.157-158), опис (а т.№1,.с.159), заяву від 9 липня 2019 року про висилку дублікату трудової книжки (т.№1, а.с.160), відповідь (т.№1, а.с.162-163), опис (т.№1, а.с.164), заяву від 25 липня 2019 року про видачу документів (т.№1, а.с.165-166), відповідь (т.№1, а.с.169-170), опис, квитанцію (т.№1, а.с.171), поштове повідомлення (т.№1, а.с.172), адвокатський запит (т.№1, а.с.173-174), відповідь (т.№1, а.с.175), опис, квитанцію (т.№1, а.с.176), поштове повідомлення (№1, а.с.178), супровідну адвокату (т.№1, а.с.178-180), поштове повідомлення (т.№1, а.с.181), квитанцію (т.№1, а.с.181-а), описи (т.№1, а.с.182-185), звернення ОСОБА_1 до Держпраці (т.№1, а.с.226-228), запит (т.№1,а.с.229), повідомлення (т.№1, а.с.230-232) лист, відповідь (т.№1, а.с.234-235), описи (т.№1, а.с.237, 239), квитанцію (т.№1, а.с.238), довідку про середню заробітну плату (т.№1, а.с.240), розрахунок (т.№2, а.с.72).
Окрім того, під час судового розгляду справи, суд першої інстанції допитав в судовому засіданні свідків: ОСОБА_10 начальника бюро по обліку кадрів відповідача, ОСОБА_11 заступника начальника СРС ЦРС Управління залізничного транспорту відповідача, ОСОБА_12 голову цехового комітету Управління залізничного транспорту відповідача, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 провідного спеціаліста з управління персоналом структурних підрозділів відповідача, ОСОБА_7 , ОСОБА_6 .

Зокрема, свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що, оскільки вона займає посаду начальника бюро по обліку кадрів у відділі кадрів відповідача, тому безпосередньо була відповідальною особою з питань звільнення позивача та подальшого спілкування/листування з позивачем. Підтвердила, що неодноразово, а саме: 05.05.2017, 12.06.2017, 14.08.2017, 26.03.2018 готувала звернення до позивача з проханням повідомити причини неявки на робоче місце з 28.02.2017, так як з 28 лютого 2017 року позивач на роботу не з`являвся, причини відсутності не повідомив, на телефонні дзвінки не відповідав. При перевірці за адресою реєстрації, вдома його не було. Зазначила, що 2019 році позивач звертався за дублікатом трудової книжки, вона відповіла, що дублікат зробить, пояснила, що потрібен час. Позивач прибув раніше обумовленого строку, попросила його прийти наступного дня, але позивач не прийшов. В подальшому позивачу направлялися повідомлення про те, що дублікат готовий, та дублікат йому був направлений. Також вказала, що після отримання рішення профкому брала участь у підготовці наказу про звільнення позивача.
Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що, займаючи посаду заступника начальника СРС ЦРС Управління залізничного транспорту відповідача, він неодноразово входив до складу комісії, яка виїжджала на місцем реєстрації та місцем фактичного проживання позивача. При перевірці за адресою реєстрації, вдома його не було. Окрім того, він безпосередньо відписував акти відсутності робітника на роботі, якими фіксувався факт відсутності позивача на роботі з 28.02.2017. Також свідок зазначив, що 23-24 лютого 2017 року позивач до нього з приводу включення в графік не звертався, 28 лютого 2017 року з позивачем не спілкувався. Підтвердив, що ні від кого вказівок про недопуск позивача до роботи, не отримував, брав участь в розшуку позивача за вказівкою керівництва. В 2016 році ніякого тиску на позивача не чинив.
Свідок ОСОБА_3 суду підтвердив, що в період з лютого 2017 по квітень 2018 року був головою цехового комітету Управління залізничного транспорту відповідача та неодноразово входив до складу комісії, яка виїжджала на місце реєстрації та місце фактичного проживання позивача. Окрім того свідок надав пояснення про те, що 16.06.2017 він разом з іншими працівниками відповідача особисто зустрічався з позивачем на подвір`ї Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу, де останній брав участь у судовому засіданні. Під час бесіди з позивачем, ним та іншими працівниками відповідача, було запропоновано позивачу надати письмові пояснення щодо його відсутності тривалий час на робочому місці, однак, ОСОБА_1 відмовився як від надання письмових пояснень з приводу своєї відсутності, так і підтвердити таку відмову відповідним підписом у акті.
Показами свідка ОСОБА_4 встановлено, за його участю та участю ще декількох осіб, біля приміщення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу був складений акт від 16.06.2017 року. Перед складенням акту позивача запитували причини його тривалої відсутності на роботі, однак ОСОБА_1 відповідь не надав, пояснення писати відмовився.
Свідок ОСОБА_5 суду підтвердив, що він працює провідним спеціалістом з управління персоналом структурних підрозділів відповідача. В період часу з 28.02.2017 входив до складу комісії, яка виїжджала на місце реєстрації та місце фактичного проживання позивача, а також приймав участь у складенні актів щодо його відсутності за місцем реєстрації та місце фактичного проживання.
Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_6 дали суду першої інстанції пояснення про те, що вони працювали, як правило, в одній зміні з позивачем, іноді на одному локомотиві, що ОСОБА_1 вже тривалий час відсутній на роботі.
Досліджені судом письмові докази зазначені у судовому рішенні, разом з поясненнями свідків, безпосередньо допитаних в судовому засіданні, які у відповідності до норм ч.5 та ч.6 ст.230 ЦПК України приведені судом до присяги та попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань, повністю узгоджуються між собою та підтверджують позицію відповідача про дотримання останнім норм трудового законодавства при звільненні позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Таким чином висновки суду першої інстанції про те, що вчинення прогулів ОСОБА_1 мало тривалий характер, є правильними. Доказів поважності причин, з яких він допустив прогули протягом тривалого часу ОСОБА_1 суду не надав, як не надав доказів того, що він повідомляв відповідача про причину його відсутності на робочому місці після 27 лютого 2017 року.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доводи позивача про те, що про своє звільнення з роботи з 27.02.2017 року він дізнався лише 23.07.2019 року, отримавши поштою дублікат трудової книжки, що жодних наказів про звільнення, попереджень, викликів від відповідача він не отримував, незважаючи на неодноразові зустрічі з представниками відповідача в судах, а також неодноразові відвідування відділу кадрів з різних питань його, що ніхто не повідомив про обставини звільнення, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки ці твердження позивача повністю спростовуютя наданими відповідачем доказами та частково спростовуються самим позивачем.
Так, із заяви позивача адресованої начальнику відділу кадрів ПАТ «ПІВДГЗК» Білоус О.В. від 14.05.2019 року щодо оформлення дублікату трудової книжки у зв`язку з втратою оригінала, вбачається, що ОСОБА_1 , звертаючись з цією заявою вказує, що він колишній працівник, період трудової діяльності зазначає з 29.02.1992 по 28.02.2017 року, що свідчить про обізнаність заявника про припинення трудових відносин з відповідачем та датою припинення трудових відносин (а.с.13).
З наданого відповідачем акту від 16.06.2017 року, який складено та підписано працівниками відповідача (інженером з охорони праці ОСОБА_5 , головою цехового комітету УЗТ Мотузом Е.А., старшим спеціалістом ООВБ УБ ОСОБА_4 та старшим спеціалістом ОФЕБ УБ Тимановським А.А.), вбачається, що Акт складено на подвір`ї Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області, розташованого за адресою: м.Кривий Ріг, вул.Груні Романової,6а, про те, що ОСОБА_1 цими представниками було запропоновано надати письмові пояснення щодо причин його відсутності на роботі, починаючи з 28.02.2017 року по теперішній час, на, що останній відповів відмовою, а також пояснив представникам, що він хворіє і документи на підтвердження хвороби надасть після ухвалення остаточного рішення суду за його позовом. В акті також зазначено, що ознайомитись з актом ОСОБА_1 відмовився (а.с.76, т.1).
Відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень по справі №213/3119/16-ц встановлено, що рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 червня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», третя особа ? Криворізьке ЦОУПФ України Дніпропетровської області, про визнання наявності необхідного стажу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зобов`язання видати уточнюючу довідку на підтвердження пільгового стажу, відмовлено (рішення ухвалено в день складення та підписання наведеного вище акту -16 червня 2017 року).
Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 червня 2017 року залишено без змін.
Постановою Верховного суду від 03 травня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 червня 2017 року та постанова апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року залишені без змін.
Отже, акт від 16.06.2017 року повністю спростовує доводи позивача про те, що попереджень, викликів від відповідача він не отримував, незважаючи на неодноразові зустрічі з представниками відповідача в судах, а неведені вище рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанції спростовують твердження позивача про систематичне порушення відповідачем трудового законодавства, зокрема при вирішенні питання про наявність необхідного стажу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Позивачем суду не надано доказів тому факту, що після остаточного вирішення спору по справі №213/3119/16-ц - 03.05.2018 року (дата ухвалення рішення судом касаційної інстанції) він звертався до відповідача та надав докази поважності причин його невиходу на роботу з 28.02.2017 року, оскільки матеріалами справи підтверджено, що вперше із заявою про видачу дублікату трудової книжки він звернувся до відповідача через рік 14 травня 2019 року.
Доводи позивача про те, що судом не взято до уваги його пояснення про відсутність на робочому місці через конфлікт з роботодавцем щодо його пільгового стажу, колегія суддів відхиляє, оскільки це не є поважною причиною відсутності на роботі, окрім того, як зазначалось вище спір між сторонами вирішено остаточно ще 03 травня 2018 року в день ухвалення судового рішення у справі №213/3119/16-ц судом касаційної інстанції.
Відповідно до норм ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник; у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником; подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено; розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою; за бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат, якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.
Судом першої інстанції перевірено та встановлено, що відповідач на виконання зазначених вище норм Закону двічі звертався до профспілкового органу з поданням на дачу згоди на звільнення позивача за ч.4 ст.40 КЗпП України, перший раз 21 грудня 2017 року, однак, у зв`язку з неявкою позивача, в наданні згоди профспілковим комітетом ПМГУ ПАТ «ПІВДГЗК» було відмовлено.
Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності (ч.3 ст.43 КЗпП України.)
Повторно, адміністрацією відповідача на ім`я Голови профспілкового комітету ПМГУ ПАТ «ПІВДГЗК» 30 березня 2018 року за вих.№52-08/182 було направлено подання «Про отримання згоди на звільнення помічника машиніста електровозу управління залізничного транспорту ОСОБА_1 за здійснений прогул без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України».
При цьому 06 березня 2018 року на адресу реєстрації та фактичного проживання позивача, відповідачем були направлені повідомлення від 5 березня 2018 року за вих.№№52-08/2125, 52-08/2124 про те, що 30 березня 2018 року о 16:00год. відбудеться засідання президії профспілкового комітету з питання його звільнення за здійснений прогул без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.126-128, т.1).
З виписки із протоколу засідання президії профспілкового комітету від 30 березня 2018 року №48 вбачається, що оскільки ОСОБА_1 повторно не зявився на засідання президіума профкома, профспілковим комітетом надано згоду на звільнення позивача за здійснені прогули без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.129-130, т.1).
Отже, відповідачем і в цій частині були додержані норми трудового законодавства при звільненні позивача за прогули, оскільки роботодавцем попередньо була отримана згода президіума профспілкового комітету на розірвання з ОСОБА_1 трудового договору за п.4 ст.40 КЗпП України.
Доводи позивача про те, що його не повідомляли про день та час проведення засідання профспілкого комітету з питання його звільнення за прогули, повністю спростовуються наданими відповідачем доказами, щодо його належного повідомлення.
Суд першої інстанції, встановивши, що позивач ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці з 28 лютого 2017 року по 30 березня 2018 року, дійшов висновку, що застосування до нього звільнення 3 квітня 2018 року вчинено в строк, який не перевищує шести місяців, тобто з дотриманням визначеного законом строку.
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції і не погоджується з доводами позивача у цій частині, з огляду на таке.
Положеннями ст.40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у період перебування працівника у відпустці. Ця норма спрямована на те, щоб трудовий договір не був припинений з робітником під час перебування його у відпустці.
Стаття 36 КЗпП України передбачає підстави припинення трудового договору.
Нормами ст.241-1 КЗпП визначено, що строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями; коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк; якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день. Таким чином, виходячи зі змісту положень ст.ст.36, 241-1 КЗпП України, трудові відносини припиняються з наступного дня після видання наказу про звільнення.
Відповідно до ст.3 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.
Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до оскаржуваного позивачем наказу, останній звільнений з підприємства відповідача 27 лютого 2017 року, який є останнім днем його відпустки, відповідно трудові відносини з ним припиняються з 28 лютого 2017 року, тобто дата звільнення ОСОБА_1 у наказі зазначена у відповідності до норм ст.ст.36, 241-1 КЗпП України та ст.3 Закону України «Про відпустки».
Преамбулою Закону України «Про оплату праці» передбачено, що цей Закон визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.
Стаття 1 цього закону зазначає, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Таким чином, за день прогулу робітник не має права на отримання заробітної плати.
Відповідно до роз`яснень Міністерства соціальної політики України, наданих у Листі від 22.04.2019 №82/0/22-19/133 «Щодо визначення дня звільнення за прогул», днем звільнення має бути останній день роботи працівника, перед днем коли він вчинив прогул, за умови, що після його вчинення, працівник більше не виходив на роботу.
Судом встановлено, що 28 лютого 2017 року позивач не вийшов на роботу, тобто вчинив прогул і більше на роботу не виходив, отже дата звільнення 27.02.2017 року є останнім днем перебування ОСОБА_1 в трудових відносинах з відповідачем, перед днем коли було вчинено прогул.
Доводи позивача щодо незаконності дій роботодавця у значній затримці видачі йому дублікату трудової книжки також не заслуговують на увагу, оскільки вони були предметом розгляду судом першої інстанції, що повно відображено в судовому рішенні, ці доводи були належним чином перевірені судом і спростовані наданими відповідачем доказами.
Так, матеріалами справи встановлено, що оригінал трудової книжки позивач особисто отримав у роботодавця 15.09.2016, що підтверджено копією роздруківки з книги обліку заяв про призначення пенсій, де під №148 зроблено запис, що ОСОБА_1 трудову книжку та пільгову довідку отримав на руки 15.09.2016 року, що підтверджено його особистим підписом зробленим у книзі.
Також матеріалами справи підтверджено і той факт, що в Пенсійному Фонді ОСОБА_1 отримав свою трудову книжку 10.10.2016 року, що засвідчено у розпизці-повідомленні, яка особисто підписана позивачем (а.с.145).
Окрім того, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 , отримавши в Пенсійному Фонді трудову книжку не повернув її до відділу кадрів відповідача, а навпаки з 14.05.2019 року став звертатися до відповідача із заявами про видачу йому копії його трудової книжки у зв`язку з втратою оригінала трудової книжки.
Матеріалами справи встановлено що за результатами звернення позивача, відповідачем 29 травня 2019 року за вих.№ 52-08/4284; №52-08/4307, №52-08/4306 на адресу позивача, зазначену в його заяві ( АДРЕСА_1 ), поштою, новою поштою, кур`єрською поштою надіслано лист, в якому ОСОБА_1 роз`яснено про необхідність особисто з`явитися у відділ кадрів для отримання дублікату трудової книжки, оскільки в заяві не зазначено про надання згоди на направлення дублікату трудової книжки засобами поштового зв`язку, окрім того на телефон позивача, вказаний у заяві ( НОМЕР_1 ) надіслано СМС-повідомлення, яке є ідентичним письмовому повідомленню, що підтверджено, копіями листів, описом вкладення у лист, квитанцією №1274576, експрес-накладною №7845 та скрін-шотом (а.с.146-154). Позивач за дублікатом трудової книжки так і не з`явився.
26 червня 2019 року, повторно на адресу ПАТ від позивача надійшла заява щодо видачі йому дублікату трудової книжки, про видачу якої він просив у своїй заяві від 14 травня 2019 року (а.с.155)
На повторну заяву, відповідачем 01 липня 2019 року позивачу надано відповідь за вих.№52-08/5135, яка за змістом подібна попередній відповіді, що підтверджено описом вкладення у цінний лист (а.с.157-159). Позивач, знову не з`явився за дублікатом трудової книжки.
Втретє 16 липня 2019 року відповідач отримав заяву про видачу ОСОБА_1 дублікату трудової книжки, в якій була надана згода про направлення дублікату трудової книжки поштою (а.с.160, т.2).
Листом від 18.07.2019 за вих. №52-08/5608 було позивачу направлено дублікат трудової книжки, яку він отримав 23.07.2019 року, що підтверджено листом та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та не заперечується позивачем (а.с.162-164, т.2).
Таким чином доводи позивача про значну затримку відповідачем видачі йому дублікату трудової книжки спростовуються наданими відповідачем, наведеними вище доказами, які наявні в матеріалах справи.
Отже, твердження позивача про те, що був порушений строк видачі трудової книжки, є необґрунтованим.
Згідно ст.235 КЗпП, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Судом першої інстанції було перевірено та встановлено, що позивач звільнений на законних підставах, відповідно не підлягає поновленню на роботі, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, та оскільки відсутні підстави для поновлення позивача на роботі, похідні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, також не підлягають задоволенню.
Доводи позивача ОСОБА_1 , викладені у заяві від 09.02.2021 року про відсутність аудиозапису судових засідань (пошкодження) де проводився допит свідків: 1) 25.02.2020 (02.03.2020) ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; 2) 18.03.2020 (23.03.2020; 3) 06.11.2020 свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ; 4) 09.11.2020 (17.11.2020), колегія суддів відхиляє, оскільки колегією суддів були перевірені технічні записи судових засідань, вказаних позивачем, як на архівній копії так і на робочій копії технічного запису, які наявні в матеріалах справи, при цьому відсутність запису не підтверджена, як і не підтверджено пошкодження технічного запису, тому підстав для скасування судового рішення не встановлено.
Окремо слід зазначити, що судом апеляційної інстанції було задоволено клопотання позивача про витребування у відповідача належним чином завірені копії книгі нарядів за 28.02.2017, 01.03.2017, 02.03.2017, 03.03.2017 та з 01.01.2018 по 31.03.2018.
На виконання протокольної ухвали суду апеляційної інстанції 12.07.2021 року відповідачем надана відповідь про неможливість надати ці документи, оскільки книги нарядів, відповідно до п.1.7 Положення про порядок видачі та затвердження нарядів на виконання небезпечних робіт на АТ «ПІВДГЗК», затвердженого наказом по Товариству №304 від 28.03.2016 зберігають не менше трьох місяців після останнього, внесеного до них запису в структурному підрозділі, в яких їх було заведено (а.с.21,217).
На підставі наведеного вище, колегія судів дійшла висновку, що, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, враховуючи норми матеріального права, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені судом, встановивши, що позивачем не надано доказів порушення відповідачем трудового законодавства при його звільненні, та з урахуванням того, що ОСОБА_1 з 28 лютого 2017 року не виходив на роботу без поважних причин, про що було складено відповідні акти, не надав обґрунтованих пояснень щодо причин не виходу на роботу, а відповідачем видано трудову книжку позивачу відповідно до норм закону, дійшов правильного і обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки відповідачем при звільненні позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України дотримано норми трудового законодавства.

Колегія суддів вважає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено його не допуск відповідачем до виконання робіт та створення перешкод у роботі, а його конфлікт з роботодавцем щодо пільгового стажу не може бути поважною причиною невиходу на роботу після закінчення відпустки.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат, оскільки судове рішення залишено без змін, розподіл судових витрат не здійснюється.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.367, ч.1 ст.369, ст.374, ст.375, ст.ст.381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 листопада 2020 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 липня 2021 року.

Головуючий:

Судді: