Справа № 638/9687/20
Провадження № 2/639/439/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2021 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Труханович В.В.,

за участю секретаря - Безбородько І.О.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові цивільну справу №638/9687/20 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

15 липня 2020 року до Дзержинського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за розпискою, яка складається з суми основного боргу - 166 320, 00 грн., 3 % річних - 14 859, 00 грн., процент за користування грошовими коштами - 149 774, 59 грн. та судовий збір.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 21 липня 2015 року ОСОБА_4 від ОСОБА_3 було отримано грошову суму у борг у розмірі 7 200, 00 доларів США, що складає 166 320, 00 грн., що підтверджується розпискою.

Відповідно до даної розписки, ОСОБА_5 зобов`язалася повернути борг в строк до 21.07.2017 року.

Станом на сьогоднішній день відповідач свої зобов`язання за розпискою не виконала.

Окрім основної суми боргу позивач також просить стягнути з відповідача 3 % річних - 14 859, 00 грн., процент за користування грошовими коштами - 149 774, 59 грн.

Зазначені обставини і стали підставою для звернення до суду з позовом.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, передано на розгляд до Жовтневого районного суду м. Харкова.

Згідно супровідного листа Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2020 року, справа надійшла до Жовтневого районного суду м. Харкова 11 листопада 2020 року.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 листопада 2020 року для розгляду вказаної справи було визначено головуючого суддю Труханович В.В.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 листопада 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу. Призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 грудня 2020 року закрито підготовче провадження у цивільній справі №638/9687/20 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу. Призначено справу до судового розгляду в судове засідання.

13 січня 2021 року від відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги визнала частково, посилаючись на те, що дійсно вона отримала від позивача грошові кошти, які частково повернула, не повернутою сумою залишилася - 6 300, 00 доларів США. Від позивача відповідач отримувала суму саме у доларах США, у зв`язку з чим на її думку, позивачем було невірно проведено розрахунок 3% річних, а проценти на рівні облікової ставки НБУ взагалі не підлягають нарахуванню.

Представник позивача - ОСОБА_1 , яка діє на підставі Ордеру Серії ХВ № 00552 від 13.07.2020 року, в судовому засіданні заявлений позов підтримала, просила суд його задовольнити.

Представник відповідача - ОСОБА_2 , яка діє на підставі Ордеру від 06.01.2021 року, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала частково, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами,

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Так, в судовому засіданні було встановлено, що 21 липня 2015 року ОСОБА_4 отримала в борг від ОСОБА_3 грошові кошти. Згідно тексту розписки від 21 липня 2015 року нею було отримано в борг сума еквівалентна 7 200, 00 доларів США, що на сьогоднішній день становить 166 320, 00 грн. Суму зобов`язалася повернути у строк до 21.07.2017 року. (а.с. 7)

Однак, у зазначену дату відповідач кошти не повернула.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передання грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч. ч.1, 2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що здійснений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю, розписка про отримання в борг коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми.

В свою чергу відповідно ст.545 ЦК, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі № 6-24ц12).

03 лютого 2021 року представником позивача було надано суду оригінал розписки від 21.07.2015 року.

Отже, суд приходить до висновку, що оскільки представником позивача по справі було надано оригінал розписки від 21.07.2015 року, яка знаходилась у позивача, то дійсно 21.07.2015 року між позивачем - ОСОБА_3 та відповідачем - ОСОБА_4 було укладено договір позики.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Представник позивача у судовому засіданні пояснила, що у встановлений у розписці строк відповідач грошові кошти не повернула.

Представник відповідача у судовому засіданні зазначила, що відповідач частково погашала заборгованість, та на теперішній час неповернутою сумою боргу є 6 300, 00 доларів США, що підтверджується розпискою позивача про отримання коштів. (а.с. 57-58)

Представник позивача заперечувала проти того, що грошові кошти частково поверталися та вказала, що кошти поверталися за іншою розпискою.

Як вбачається з копії розписок про повернення коштів, то дійсно 21.10.2015 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 суму коштів у розмірі 100,00 доларів США; 22.02.2016 року - 400,00 доларів США; 21.03.2016 року - 100,00 доларів США; 21.05.2016 року - 100,00 доларів США; 21.06.2016 року - 200,00 доларів США. (а.с. 57-58)

Однак, як вбачається з зазначених розписок кошти поверталися за договором позики від 21.09.2015 року, тоді як предметом розгляду у справі є договір позики від 21.07.2015 року.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що грошові кошти поверталися саме за договором позики від 21.07.2015 року представником відповідача надано суду не було. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач не виконала своє зобов`язання за розпискою від 21.07.2015 року у повному обсязі.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Як вбачається з розписки від 21 липня 2015 року, зобов`язання позичальника виражені в національній валюті України - гривні з визначенням грошового еквівалента - долара США. З тексту договору вбачається, що гроші були отримані у гривні.

Отже, враховуючи те, що умовами договору чітко передбачено надання грошей в позику в національній валюті України, а саме - 166 320, 00 грн., вказана сума і підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 .

Окрім того, позивач просив суд стягнути з відповідача три відсотки річних за користування позикою у розмірі 14 859, 00 грн.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Саме така позиція міститься у постанові Великої палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Оскільки судом було встановлено, що розписка була укладена у національній валюті - гривні, то й розрахунок 3% річних повинен проводитися у гривнях.

При цьому суд знаходить не правильним розрахунок позивача, оскільки у ньому зазначено період нарахування 3% річних з 21.07.2015 року по 21.07.2017 року, а не з наступного дня, передбаченого у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення.

Так, 3 % річних становлять 18 263, 30 грн. (166 320, 00 грн. (сума боргу) х 3 % річних / 100% / 365 днів х 1337 днів (кількість днів прострочення за період з 22.07.2017 року по 19.03.2021 року).

Позивач просив суд також стягнути з відповідача проценти за користування позикою у розмірі визначеному на рівні облікової ставки НБУ.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частина перша статті 1048 ЦК України встановлює, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

За змістом статті 1 Закону України «Про Національний банк України» облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону «Про Національний банк України»).

Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про Національний банк України» НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389, визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.

Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо.

Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18, у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Судом було встановлено, що кошти за розпискою передавалися у гривнях, розмір відсотків за користування позикою у договорі не визначений, а отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки на рівні облікової ставки НБУ за період дії договору позики, а саме з 21.07.2015 року по 21.07.2017 року.

Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуОблікова ставка НБУРозрахункова ставка (% у рік)Пеня
21.07.201527.08.20.0030305 194.65
28.08.201524.09.20.0027273 444.87
25.09.201521.04. 320.4.49
22.04.201626.05.20.0019193 021.93
27.05.201623.06.20.0018182 290.31
24.06.201628.07.20.0016.516.52 624.31
29.07.201615.09.20.0015.515.53 451.37
16.09.201627.10.20.0015152 862.89
28.10.201613.04. 320.7.39
14.04.201725.05.20.0013132 487.96
26.05.201726.10. 320.0012.512.58 771.67
27.10.201714.12.20.0013.513.53 014.27
15.12.201725.01.20.0014.514.52 775.04
26.01.201801.03.20.0016162 551.76
02.03.201812.07. 320.2.73
13.07.201806.09.20.0017.517.54 465.58
07.09.201825.04. 320.6.81
26.04.201918.07.20.0017.517.56 698.37
19.07.201905.09.20.0017173 795.74
06.09.201924.10.20.0016.516.53 684.10
25.10.201912.12.20.0015.515.53 460.82
13.12.201930.01.20.0013.513.53 006.03
31.01.202012.03.20.0011112 099.45
13.03.202023.04.20.0010101 908.59
24.04.202011.06.20.00881 781.35
12.06.202004.03. 320.00667 272.51
05.03.202118.03.20.006.56.5414.66
Всього: 142 039.65

Отже, розмір відсотків за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ за період з 21.07.2015 року по 21.07.2017 року становить 142 039, 65 грн.

В ст. 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 610 ЦК України встановлює, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частина 4 статті 631 ЦК України встановлює, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відтак, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що на теперішній час сума боргу залишається неповернутою, суд приходить до висновку про, те що є всі підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 166 320, 00 грн.; 3% річних у розмірі 18 263, 30 грн. та відсотків за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ - 142 039, 65 грн., а загалом - 326 622, 95 грн.

Отже, позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу підлягає частковому задоволенню.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог - 3 266, 23 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 23, 76-81, 82, 133, 141, 247, 265, ЦПК України, ст. ст. 10, 512-519, 526, 530, 610, 611, 612, 625, 631, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за розпискою від 21.07.2015 року у розмірі 326 622, 95 грн. (триста двадцять шість тисяч шістсот двадцять дві гривні 95 копійок), яка складається з суми боргу у розмірі 166 320, 00 грн.; 3% річних у розмірі 18 263, 30 грн. та відсотків за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ - 142 039, 65 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 3 266, 23 грн. (три тисячі двісті шістдесят шість гривень 23 копійки).

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 22.03.2021 року.

Суддя В. В. Труханович