МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ___ _ _
Пр. №2/521/1108/21
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
17 березня 2021 року м. Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Сегеди О.М.,
при секретарі Ткач А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,
встановив:
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 ,посилаючись на те, що йому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 липня 2020 року належить 9/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , які він успадкував після смерті їх з відповідачкою матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вказував, що за життя батьків, він за ними доглядав та надавав їм особливу допомогу, оскільки вони хворіли.
Позивач зазначав, що на даний час у будинку по АДРЕСА_1 , який належить йому на праві власності, зареєстрована, але не проживає більше тридцяти років, його рідна сестра ОСОБА_2 , відповідачка у справі, яка проживає у своєму особистому будинку по АДРЕСА_2 , який придбала разом з чоловіком ОСОБА_5 .
Вказував, що відповідачка за ці роки батьками не інтересувалась та не спілкувалась, матеріальної допомоги їм не надавала. Всі витрати на лікування та на поховання ніс він.
Стверджував, що за цей час відповідачка будинком не цікавилась, комунальні платежі не сплачувала, участі в утриманні житла не приймала, особистих речей в будинку не тримає.
Зазначав, що відповідачці ніхто перешкод в користуванні житловим будинком ніколи не чинив.
Посилаючись на порушення своїх прав, як власника будинку позивач просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловою площею у будинку по АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 15 жовтня 2020 року по справі було відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 38-40).
Ухвалою суду від 20 січня 2020 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 62-63).
Позивач та його представник, діюча за ордером від 26 серпня 2020 року, в судове засідання не з`явились, про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надали заяву про підтримання позовних вимог та просили суд розглянути справу без їх участі, не заперечували проти винесення заочного рішення по справі (а.с. 33, 34, 71, 74).
Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 73).
Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв`язку з неявкою відповідачки та не повідомленням нею про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд, зі згоди позивача, вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 29 розділу першого та главою 32 розділу другого книги третьої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 липня 2020 року 9/20 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 5).
01 липня 2020 року право власності ОСОБА_1 на 9/20 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 7).
Отже, єдиним власником 9/20 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 на даний час є позивач ОСОБА_1 .
Судом встановлено, що в 9/20 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , крім позивача, зареєстрована відповідачка ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї та прописку та копією домової книги (а.с. 11, 25-32).
Крім того, факт реєстрації ОСОБА_2 у житловому будинку по АДРЕСА_1 підтверджується довідкою відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію та місце проживання ГУ ДМС України в Одеській області (а.с. 37).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та її чоловіку ОСОБА_5 належить на праві власності в рівних частках на підставі договору купівлі-продажу від 30 липня 2002 року 27/50 частин житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_2 (а.с. 14).
Факт не проживання відповідачки у житлового будинку по АДРЕСА_1 підтверджується письмовими поясненнями сусідів позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації з 1980 років. Підписи даних осіб були завірені секретарем ОСОН КМ «Преображенський» (а.с. 15, 18).
Також факт не проживання відповідачки за місцем реєстрації підтверджується фактом отримання нею повідомлень суду за місцем її проживання (а.с. 47, 54, 68).
Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Судом встановлено, що відповідачка була зареєстрована в житловому будинку по АДРЕСА_1 за згодою її батьків, яким вказаний будинок до смерті належав на праві власності.
Отже, право відповідачки на користування спірною житловою площею виникло за згодою її батьків, колишніх власників будинку.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивач, як власник 9/20 частин житловому будинку по АДРЕСА_1 , має право вимагати визнання відповідачки ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним будинком, оскільки втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла.
Суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи відповідачка ОСОБА_2 втратила право користування спірним житловим будинком, оскільки не проживає у ньому більше тридцяти років, а своєю реєстрацією у будинку позивача остання обмежує його право власності.
На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.
Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Зі змісту ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом.
Таким чином, рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом є підставою для зняття даної особи з реєстрації.
Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою.
Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є підставою для зняття відповідачки ОСОБА_2 з реєстраційного обліку.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідачкою по справі до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутньою у судових засіданнях відповідачка також розпорядилася на власний розсуд.
За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Судовий збір у справі складає 840,80 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду у повному обсязі (а.с. 1).
Керуючись ст. ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 322, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280, 284, 288, 354 ЦПК України, суд
вирішив:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право на користування 9/20 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 липня 2020 року ОСОБА_4 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення суду складено 23 березня 2020 року.
Суддя: О.М. Сегеда