Провадження № 2/761/4480/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

09 березня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Саадулаєва А.І.,

за участі секретаря Корнійчук Є.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу:

позивач: ПрАТ «Трест «Київміськбуд - 2» (, місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 26-А),

відповідач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ),

предмет позову: визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

встановив:

В листопаді 2020 року ПрАТ «Трест «Київміськбуд - 2» (надалі - позивач) звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 (надалі - відповідач), про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Предметом позову є визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням у гуртожитку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою позову є тривала відсутність відповідача за місцем проживання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи.

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався.

Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутністі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Разом з тим, відповідно до положень ч.1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів для розгляду справи по суті, а також те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

ПрАТ «Трест «Київміськбуд -2» є власником гуртожитку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом на право власності жилого будинку виданим Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі наказу від 18 вересня 1998р., серія ЖБ №23482.

Відповідач поселилася в кімнату АДРЕСА_3 , як дружина наймача кімнати ОСОБА_2 та зареєстрована за вказаною адресою з 14.02.2008.

Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 від 07.04.2018, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач, звертаючись із вказаним позовом зазначає про те, що фактично ОСОБА_1 з квітня 2018 року по даний час у гуртожитку не проживає і не з`являється, на підтвердження чого, позивачем надано акти про відсутність відповідача за місцем проживання, які складено 31.05.2018, 30.06.2018, 31.07.2018, 31.08.2018, 30.09.2018, 31.10.2018, 30.11.2018, 31.12.2018, 31.01.2019, 28.02.2019, 31.03.2019, 30.04.2019 та 31.05.2019.

Відповідно до наявного в матеріалах справи акта звірки взаємних розрахунків, складеного за період з 01.01.2008 по 19.10.2020, відповідач з квітня 2018 року також перестала сплачувати позивачу житлово-комунальні послуги, що порушує права останнього.

Отже, позивач стверджує про те, що відповідач в кімнату гуртожитку не з`являється не цікавиться нею, особистих речей не має, не бере участь в оплаті житлово - комунальних послуг.

Також у судовому засіданні встановлено, що на підставі договору найму (оренди) №88ф від 01 червня 2019 року, вказаною кімнатою у гуртожитку уже користується ОСОБА_3 , який, зі слів позивача сплачує позивачу орендну плату, що в свою чергу надає можливість власнику гуртожитку отримувати прибуток та утримувати власне нерухоме майно - гуртожиток в місті Києві за адресою: АДРЕСА_2 .

Оцінка обставин.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ Житлового кодексу Української РСР.

Згідно зі ст.127 Житлового кодексу Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, в якій особам у зв`язку з трудовими відносинами або навчання в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа.

Відповідно до вимог ст.128 Житлового кодексу Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідно профспілкового комітету.

Стаття 129 Житлового кодексу Української РСР передбачає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Відповідно до пункту 1 розділу 2 Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84, вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, форма якого наведена у додатку до Положення, виданого відповідно до статті 129 Житлового кодексу Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку.

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що житлове законодавство України пов`язує виникнення права на користування жилим приміщенням в гуртожитках виключно з отриманням ордеру.

Як роз`яснено у пунктах 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 Житлового кодексу), норми яких розповсюджуються і на гуртожитки, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

У відповідності до ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків (стаття 6 Житлового кодексу Української РСР).

Частиною 4 ст.9 Житлового кодексу Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 71 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно зі ст.72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Відповідно до п.18 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), про гуртожитки, робітники, службовці, студенти, учні, інші громадяни, які проживають у гуртожитку, зокрема зобов`язані: використовувати надану жилу площу відповідно до її призначення, забезпечувати схоронність приміщень, обладнання й інвентарю; зберігати чистоту й порядок у жилих приміщеннях, своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги. Примірне положення про гуртожитки не передбачає збереження площі у гуртожитках за відсутніми мешканцями.

Статтями 29, 310 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання, а також має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.

Згідно з пунктом 4 ст.31 Цивільного кодексу України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Положенням статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

З рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", вбачається, що, в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Судом встановлено, що позивач є власником гуртожитку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідач поселилася в кімнату АДРЕСА_3 , як дружина наймача кімнати ОСОБА_2 та зареєстрована за вказаною адресою з 14.02.2008. Однак, відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 від 07.04.2018, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач, звертаючись із вказаним позовом зазначає про те, що фактично ОСОБА_1 з квітня 2018 року по даний час у гуртожитку не проживає і не з`являється, на підтвердження чого позивачем надано

Відповідно до актів про відсутність відповідача за місцем проживання, які складено позивачем 31.05.2018, 30.06.2018, 31.07.2018, 31.08.2018, 30.09.2018, 31.10.2018, 30.11.2018, 31.12.2018, 31.01.2019, 28.02.2019, 31.03.2019, 30.04.2019 та 31.05.2019 відповідач з квітня 2018 року у гуртожитку не проживає, що свідчить про її відсутність протягом більш як двох років.

Згідно з проведеним позивачем розрахунком, відображеним в акті звірки взаємних розрахунків, складеного за період з 01.01.2008 по 19.10.2020, відповідач з квітня 2018 року також перестала сплачувати позивачу житлово-комунальні послуги, що порушує права останнього.

Укладення договору найму (оренди) №78ф також дозволяє суду дійти висновку про те, що відповідач не користується вказаним житлом, тому вже з червня 2019 року кімната є житлом ОСОБА_3 .

Надані позивачем докази щодо тривалого не проживання відповідача у спірному житлі, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

З іншої сторони відповідачем не надано доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірному житлі.

При цьому, тривала відсутність відповідача свідчить про те, що він має інше місце проживання, а тому визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі, й, в свою чергу, буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що "втручання у право відповідача" є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є "необхідним у демократичному суспільстві".

Позивачем доведено, а відповідачем не спростовано того факту, що останній з квітня 2018 року дійсно не проживає в кімнаті АДРЕСА_3 , без поважних причин.

Факт тривалої відсутності відповідача, а саме, не проживання в гуртожитку свідчить про те, що воно не використовувалося відповідно до його призначення та не є єдиним житлом відповідача.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

При зверненні із вказаним позовом позивачем сплачено 2102,00 грн. судового збору.

Позовні вимоги задоволені в повному обсязі, а тому витрати по сплаті судового збору потрібно покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст.8, 55, 124 Конституції України, ст.ст.12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 272-273 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст.127 - 129 Житлового кодексу України, суд, -

вирішив:

Позов ПрАТ «Трест «Київміськбуд - 2» (, місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 26-А), до ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити в повному обсязі.

Визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням у гуртожитку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , паспорт серія НОМЕР_3 виданий Шевченківським РУ ГУ МВС України в місті Києві 22.12.2006, місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , паспорт серія НОМЕР_3 виданий Шевченківським РУ ГУ МВС України в місті Києві 22.12.2006, місце проживання: АДРЕСА_1 ) 2102 (дві тисячі сто дві) гривні 00 копійок витрат по сплаті судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: