Провадження № 4-с/161/66/21
Д О Д А Т К О В А У Х В А Л А
27 липня 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області
головуючого судді Рудської С.М.
при секретарі Чигринюк В.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку клопотання ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу в цивільній справі за скаргою Волинської обласної ради на рішення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової Алли Миколаївни, -
23.07.2021 року від представника Волинської обласної ради надійшли письмові заперечення щодо вищевказаного клопотання в обгрунтування якого зазначено, що чинним цивільно-процесуальним законодавством не передбачено стягнення витрат за надання правової допомоги у зв`язку з розглядом скарги на рішення державного виконавця. Розподіл судових витрат, в тому числі на правову допомогу між іншими, ніж заявник та орган державної виконавчої служби чи приватний виконавець, учасниками справи положеннями ст. 452 ЦПК України не передбачений. Крім того, Волинська обласна рада подала скаргу на рішення посадової особи органу ДВС, а не на дії чи рішення стягувана ОСОБА_1 , а тому розглядуваний судом спір жодним чином не стосувався прав та інтересів стягувача, а пов`язані виключно з правовідносинами, що виникли між боржником та органом ДВС. Поряд з тим, існує невідповідність розміру гонорару, який просить стягнути стягувач на свою користь із виду, обсягу робіт та кількості часу, витраченого на їх виконання. За таких обставин, підстави для задоволення клопотання про стягнення з Волинської обласної ради в користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу відсутні (а.с. 129-133).
26.07.2021 року від заінтересованої особи стягувача ОСОБА_1 на адресу суду надійшли пояснення на заперечення боржника надане клопотання,, я яких ОСОБА_1 зазначив, що ст. 452 ЦПК України не пов`язує стягнення витрат на правовому допомогу сторонам, а встановлює норми про їх стягнення з заявника незалежно від процесуального статусу осіб у справі. Доводи Волинської обласної ради про те, що стягувач у виконавчому провадженні не є стороною, яку має на увазі ст. 137 ЦПК України, є помилковими. Так, питання стягнення витрат на правничу допомогу зі скаржника на користь боржника про розгляді скарги на дії державного виконавця чітко не врегульовано нормами цивільно-процесуального законодавства, а тому в даному випадку необхідно застосовувати аналогічні норми ЦПК України, що регулюють порядок стягнення таких витрат, зокрема положення ст. 137 ЦПК України. Обгрунтовуючи свої заперечення Волинська обласна рада також зазначає про те, що питання визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця жодним чином не стогсується прав та інтересів стягувача, а подання скарги та її розгляд в судовому засіданні, не вимагали надання стягувачу правової допомоги. Такі доводи є необґрунтованими, оскільки виконавче провадження було закрито у зв`язку з неможливістю його виконання без участі боржника, то відповідно будь-які дії, відкриття чи закриття виконавчого провадження безпосередньо стосуються його прав як сторони виконавчого провадження і саме тому його представником були направлені заперечення на вказану скаргу, прийнято участь у судовому засіданні (а.с. 138-142).
Частиною ч. 4 ст. 270 ЦПК України визначено, що в разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Суд не вбачає підстав для виклику в судове засідання сторін для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи та клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу (про ухвалення додаткового рішення), суд приходить до наступних висновків.
Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку.
Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом з тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Крім того, у своїй постанові від 13.12.2018 року у справі № 816/2096/17 Верховний Суд прийшов до висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обгрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.
У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Із наведеного вище слідує, що сторона, яка заявляє вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язана надати відповідні докази, які у причинно-наслідковому зв`язку підтверджують затрачений час на правову допомогу, надану в справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги та фактичну передачу виконаних адвокатом робіт, які, зокрема, можуть міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.
Факт сплати ОСОБА_1 адвокату Сафульку С.Ф. коштів за послуги з професійної правничої допомоги в розмірі 5000 грн. підтверджується квитанцією № 1 від 01.07.2021 року, яка була поданою стягувачем разом із запереченнями на скаргу (а.с. 99).
З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій в рамках провадження при здійсненні судового контролю за виконання судового рішення, суд вважає, що зазначені стягувачем витрати на професійну правничу допомогу є належним чином обґрунтованими, а відтак такими, що відповідають принципам розумності та справедливості.
При визначенні суми відшкодування суд також виходив з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.
Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Як вбачається із заперечення на скаргу, поданого ОСОБА_1 до суду 02.07.2021 року, останній за наслідками розгляду скарги просив понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. стягнути на свою користь із боржника (скаржника) Волинської обласної ради (а.с. 90).
Крім того, із клопотанням про стягнення витрат на правову допомогу (ухваленням додаткового судового рішення) з наданням відповідних доказів на її обґрунтування, ОСОБА_1 звернувся 15.07.2021 року, тобто в межах п`яти днів після постановлення відповідної ували суду.
Таким чином, суд вважає, що стороною позивачів було дотримано строки та порядок звернення з даною заявою.
Згідно ст. 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.
Оскільки у задоволенні скарги Волинської обласної ради було відмовлено повністю, понесені ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, які складаються із витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. слід стягнути з боржника на користь стягувача.
У свою чергу, доводи Волинської обласної ради, викладені у запереченнях щодо вищевказаного клопотання від 23.07.2021 року жодним чином не спростовують встановлених в даній ухвалі обставин, які були досліджені судом у даному провадженні.
Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку, що клопотання ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 133, 134, 137, 141, 270, 353, 354, 452 ЦПК України, суд, -
Клопотання ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу задовольнити.
Постановити додаткову ухвалу в цивільній справі за скаргою Волинської обласної ради на рішення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової Алли Миколаївни.
Стягнути з Волинської обласної ради на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на оплату професійної правничої допомоги в сумі 5000 (п`ять тисяч) грн.
Додаткова ухвала може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України з дня складення ухвали в повному обсязі.
Додаткова ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на ухвалу суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Ухвала у повному обсязі складено 27 липня 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська