ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/2148/21 Номер провадження 22-ц/814/1818/21Головуючий у 1-й інстанції Блажко І. О. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Абрамова П.С., Бондаревської С.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 травня 2021 року (повний текст складено 24.05.2021 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби геології та надр України Казенне підприємство "Південукргеологія" (далі Підприємство) про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, відшкодування моральної шкоди

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача,мотивуючи тим, що 01.12.2005 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду провідного геолога геологічного відділу КП «Південукргеологія.

У подальшому, за наказом №178-к від 12.08.2013 року, позивача переведено на посаду головного геолога з посадовим окладом 7710,00 грн. на місяць та 28.12.2019 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи за власним бажанням.

Згідно листа відповідача №01/12-650 від 21.10.2020 року про надання інформації та документів стосовно заборгованості із заробітної плати та довідки №01/12-651 від 21.10.2020 року за період з 01.01.2019 року по 27.12.2019 року ОСОБА_1 було нараховано 105521,03 грн. У період з 01.01.2019 року по 27.12.2019 року з цієї суми було виплачено 34712,90 грн. Розмір заборгованості складає : 105521,03грн 34712,90грн = 70808,13 грн. Сума компенсації за невикористану відпустку складає 22282,34грн і дана сума включена у розмір заборгованості 70808,13 грн.

Зазначає, що в день звільнення з роботи 28.12.2019 року йому не було виплачено заробітну плату за період з 01.01.2019 року по 27.12.2019 року в сумі 70808,13грн, включаючи суму компенсації з невикористаної відпустки в розмірі 22282,34 грн.

Окрім того, позивач вказує, що його заробітна плата за останні два місяці складала 15994,51грн (6577,44грн + 9417,07грн) / 40 робочих днів = 399,86грн; кількість робочих днів за час затримки розрахунку при звільненні в межах заявлених позовних вимог з 28.12.2019 року до 10.03.2021 року становить 304 робочих дні, відтак, розрахунок розміру середнього заробітку позивача за час затримки складає: 399,86 грн. (середньоденна заробітна плата) х 304 (робочих днів в період заявленого часу затримки розрахунку при звільненні) = 121557,44 грн.

З урахуванням наведеного ОСОБА_1 прохав стягнути з Державної служби геології та надр України Казенне підприємство «Південукргеологія» на свою користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 70808,13грн, в тому числі суму компенсації за невикористану відпустку 22282,34грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.12.2019 року по 10.03.2021 року включно, у розмірі 121557,44грн, а всього 192365,57грн; вирішити питання судових витрат.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 20 травня 2021 року позов ОСОБА_1 до Державної служби геології та надр України казенне підприємство «Південукргеологія» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, відшкодування моральної, задоволено частково.

Стягнуто з Державної служби геології та надр України казенне підприємство «Південукргеологія» на користь ОСОБА_1 заборгованість з заробітної плати, з урахуванням компенсації за невикористану щорічну відпустку, у розмірі 70808,13 гривень.

Стягнуто з Державної служби геології та надр України казенне підприємство «Південукргеологія» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1265,57 гривень.

В іншій частині позову, відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився позивач, який подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати в частині відмовлених вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 121557,44грн та відшкодування моральної шкоди в сумі 5000,00грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у визначений законом строк йому не було виплачено всіх передбачених сум при звільненні, відтак, у роботодавця виник обов`язок зі сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.12.2019 року (дата звільнення) по 10.03.2021 року (день подачу до суду позову) включно у розмірі 121557,44грн.

При цьому, апелянт стверджує, що ним не було пропущено строк позовної давності за відповідними вимогами, оскільки в повній мірі заборгованість йому виплачена так і не була, а її часткове погашення не вказує на виконання роботодавцем своїх зобов`язань повною мірою.

Зазначає, що позивачем належним чином обґрунтовано підстави для стягнення на його користь з відповідача моральної школи, які місцевим судом безпідставно не були взяті до уваги.

Апеляційний суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про її часткове задоволення з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як установлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, згідно Наказу Казенного підприємства «Південукргеологія» №228-К від 01.12.2005 року, ОСОБА_1 було призначено на посаду провідного геолога геологічного відділу підприємства на місяць за переведенням з ДНВП «Геоінформ України» (а.с.9).

Наказом Казенного підприємства «Південукргеологія» №178-К від 12.08.2013 року, ОСОБА_1 переведено на посаду головного геолога (а.с.10).

В подальшому, Наказом Казенного підприємства «Південукргеологія» № 190-К від 27.12.2019 року, звільнено ОСОБА_1 , головного геолога підприємства, з роботи 28.12.2019 року за власним бажанням, на підставі ст.38 КЗпП України. Визначено виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки за 2016-2019 робочі роки в кількості 95 календарних днів (а.с.11).

Установлено, що, згідно листа Казенного підприємства «Південукргеологія» №01/12-650 (а.с.14), наданого на адвокатський запит ОСОБА_2 від 28.09.2020 року, відповідачем надано належним чином завірені документи щодо заборгованості підприємства перед колишнім працівником ОСОБА_1 , а саме:

- копії наказів від 01.12.2005р. №228, від 12.08.2013р. №178-к та від 27.12.2019р. №190-к.;

- Довідку про заробітну плату у період з 01.01.2019р. по 27.12.2019 р. (а.с.15);

З даної довідки вбачається, що за період з 01.01.2019 року по 27.12.2019 року ОСОБА_1 було нараховано 105521,03 грн. За період з 01.01.2019 року по 27.12.2019 року ним було отримано через звернення до комісії по трудових спорах 34712,90 грн. Розмір заборгованості складає : 105521,03грн 34712,90грн = 70808,13 грн. Сума компенсації за невикористану відпустку складає 22282,34грн і дана сума включена у розмір заборгованості - 70808,13 грн.

Ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд виходив із того, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем по сплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку в сумі 70808,13грн, є доведеним, відтак, підляже до стягнення.

При цьому, в частині вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних працівникові при звільнені сум в розмірі 121557,44грн було відмовлено з посиланням на пропуск тримісячного строку звернення до суду з даним позовом, оскільки КП «Південукргеологія» у липні 2019 року провів розрахунок з ОСОБА_1 шляхом часткового погашення заборгованості із заробітної плати, а тому перебіг тримісячного строку у даній справі починається з наступного дня, тобто з серпня 2019 року і закінчується у жовтні 2019 року.

Окрім того, місцевим судом було відмовлено у стягненні моральної шкоди з посиланням на недоведеність факту того, що діями відповідача Державної служби геології та надр України Казенного підприємства «Південукргеологія» ОСОБА_1 було завдано такої шкоди.

Проте, такі висновки місцевого суду не в повній мірі відповідають обставинам справи і нормам матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відтак, оскільки ОСОБА_1 оскаржується рішення місцевого суду лише в частині відмовлених вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 121557,44грн та відшкодування моральної шкоди в сумі 5000,00грн, то і судом апеляційної інстанції переглядається в цій частині, в іншій частині рішення місцевого суду не переглядається.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Вимогами статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Так, матеріалами даної справи установлено, що відповідачем із ОСОБА_1 , в день звільнення, належним чином розрахунку проведено не було, в повній мірі його вимоги про отримання заробітної плати та компенсації за невикористану відпуску були задоволені рішенням Октябрського районного суду м. Полтава від 20 травня 2021 року в неоскаржуваній частині.

Відтак, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.12.2019 року (день звільнення) по 10.03.2021 року (день звернення до суду з даним позовом) включно.

При цьому, як убачається з оскаржуваного рішення, місцевим судом було відмовлено у відповідному стягненні за пропуском тримісячного строку звернення до суду з такими вимогами.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими доводами суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Приписами статті 233 Кодексу законів про працю України та пунктом 25 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13 визначено, що суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (статті 225, 233 КЗпП), і відповідно до цього з`ясовувати зазначену дату. Десятиденний строк на оскарження рішення КТС обчислюється з дня вручення виписки з протоколу засідання комісії чи копії рішення.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Також, в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина (Особа-5) щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався ( пункт 1 резолютивної частини рішення).

Так, матеріалами даної справи установлено, що Підприємством не було виплачено позивачу всіх сум, належних йому при звільненні.

При цьому, часткове погашення боргу в сумі 34712,90грн за період із січня 2019 року по липень 2019 року не вказує на виконання роботодавцем своїх зобов`язань перед колишнім працівником з оплати праці та компенсації за невикористані дні відпустки, оскільки станом на день звернення до суду з даним позовом, борг відповідача перед ОСОБА_1 становив 70808,13 грн.

Відтак, за доведеності, належними та допустимими доказами, наявними у матеріалах справи, зокрема, довідкою Підприємства №01/12-651, факту невиплати ОСОБА_1 всіх належних йому сум, станом на день звернення останнього до суду з даним позовом, то тримісячний строк на звернення до суду з відповідними вимогами позивачем не пропущено.

Так, колегія суддів погоджується з належністю вчиненого позивачем розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.12.2019 року (день звільнення) по 10.03.2021 року (день звернення до суду з даним позовом) включно, а саме в сумі 121557,44грн, яка розрахована наступним чином:

-заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці складала 15994,51грн (6577,44грн + 9417,07грн) / 40 робочих днів (2 місяці) = 399,86грн в день;

-кількість робочих днів за час затримки розрахунку при звільненні в межах заявлених позовних вимог з 28.12.2019 року до 10.03.2021 року становить 304 робочих днів, відтак, розрахунок розміру середнього заробітку позивача за час затримки складає: 399,86 грн. (середньоденна заробітна плата) х 304 (робочих днів в період заявленого часу затримки розрахунку при звільненні) = 121557,44 грн.

Вказаний розрахунок відповідачем на підставі належних та допустимих доказів не спростовано.

Проте, колегія суддів вважає такий розмір стягнення в сумі 121557,44грн, непропорційно обтяжливим для роботодавця з урахуванням наступного.

Великою Палатою Верховного Суду 26 червня 2019 року зроблено правовий висновок у справі №761/9584/15-ц щодо регулює дані правовідносини. Так, зокрема зазначено:

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - Розмірпростроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - Іншіобставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробіткузалежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №161/12771/15-ц).

Колегія суддів беручи до уваги висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц, приходить до висновку про наявність підстав для застосування до обставин даної справи критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України:

Так, матеріалами справи установлено, що сума заборгованості із заробітної плати (70808,13грн), яку визначено позивачем та стягнуто місцевим судом, є майже в половину меншою, ніж визначена позивачем до стягнення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (121557,44грн).

Відтак, апеляційний суд, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 70000,00грн.

Відповідно до положень ст.1167 ЦК України компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

На підставі ст.237-1 КЗпП України позивач має право на відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При вирішенні спорів, пов`язаних з відшкодуванням моральної шкоди, слід мати на увазі, що винна у заподіянні цієї шкоди особа може бути звільнена від обов`язку відшкодування тільки за умови, якщо вона доведе відсутність своєї вини (умислу або необережності).

Згідно п.3 постанови Пленуму ВСУ Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995р. (з подальшими змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) особи, та за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (п.7 постанови).

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів вважає, що діями відповідача ОСОБА_1 було завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях внаслідок незаконних дій щодо нього зі сторони відповідача, а саме не виплати йому належних сум при звільненні, втраті через це нормальних життєвих зв`язків, а тому, враховуючи розмір заборгованості, тривалість порушення права особи на оплату праці, виходячи з принципу об`єктивності, засад розумності, справедливості та доцільності, необхідно визначити її розмір у сумі 2000,00 грн.

З рахуванням наведеного, рішення місцевого суду в оскаржуваній частині щодо відмови у стягненні з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та в частині відшкодування моральної шкоди, підлягає скасуванню з постановленням нового рішення у відповідній частині по суті вимог.

Частиною 1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, при подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 було сплачено 1898,36грн судового збору.

При цьому, вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 задоволено на 56,89% (72000*100/126557,44), відтак, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 1079,97 (1898,36*56,89%) грн.

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 20 травня 2021 року в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким вимоги ОСОБА_1 до Державної служби геології та надр України Казенне підприємство "Південукргеологія" про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з Державної служби геології та надр України Казенне підприємство «Південукргеологія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 70000,00грн (сімдесят тисяч гривень) та у відшкодування моральної шкоди 2000,00грн (дві тисячі гривень).

В іншій частині зазначених позовних вимог, - відмовити.

Стягнути з Державної служби геології та надр України казенне підприємство «Південукргеологія» на користь ОСОБА_1 1079,97грн (одну тисячу сімдесят девять гривень 97коп) судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги.

В неоскаржуваній (іншій) частині рішення місцевого суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ П.С. Абрамов

С.М. Бондаревська

Повний текст постанови виготовлено 29.07.2021 року.