Справа № 390/1034/20
Провадження №2/390/60/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2021 р. Кіровоградський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого - судді Гершкул І.М.,

при секретарі Негретовій Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів: Служба у справах дітей Кіровоградської обласної державної адміністрації, Служба у справах дітей та соціального захисту населення Великосеверинівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, про зняття з реєстраційного обліку та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

АТ "Альфа-Банк" звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 і ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , а також зняття з реєстраційного обліку. Позов обґрунтовано тим, що згідно ст.37 Закону України "Про іпотеку" АТ "Альфа-Банк" оформлено право власності на вказану квартиру, що належала на праві власності ОСОБА_1 та була передана останнім в якості забезпечення виконання зобов`язання за договором кредиту №800002386 від 26.10.2007 року. Правовою підставою для реєстрації права власності АТ "Альфа-Банк" на зазначене нерухоме майно є відповідне застереження в п.п.7.3.1. Договору іпотеки від 26.10.2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. 21.01.2020 року зареєстровано право власності за АТ "Альфа-Банк" на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 втративши право власності на квартиру втратив і право користування нею. У спірній квартирі, після укладення договорів, зареєстровані інші відповідачі. Позивач неодноразово звертався до відповідачів із вимогою добровільно звільнити житлове приміщення та намагався врегулювати спір у досудовому порядку, проте відповідачі, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання, продовжують користуватись квартирою та відмовляються добровільно виселитись, чим створюють перешкоди позивачу у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатись нерухомим майном. На підставі викладеного, позивач просить задовольнити позов і стягнути судові витрати.

Представник позивача у судове засідання не з`явилася, проте подала суду клопотання в якому просила розглянути справу без її участі, підтримала позовні вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, проте подав суду заяву в якій не визнав позов і просив проводити розгляд справи без його участі.

Інші відповідачі у судове засідання не з`явилися, повідомлені про дату, час і місце засідання в установленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили, жодних заяв або відзиву на позовну заяву не подавали.

Третя особа Служба у справах дітей Кіровоградської ОДА у судове засідання свого представника не направили, проте подали суду заяву в якій вказали, що вони не є органом опіки та піклування.

Представник третьої особи Служби у справах дітей та соціального захисту населення Великосеверинівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області у судове засідання не з`явилася, проте подала суду заяву в якій заперечила проти зняття з реєстраційного обліку та визнання неповнолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а також просила розглянути справу без її участі.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що 26.10.2007 року між ЗАТ "Альфа-Банк" та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , укладено іпотечний договір №800002386-И, посвідчений нотаріусом і зареєстрований у реєстрі за №3530, відповідно до якого іпотекодавець у забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором передає іпотекодержателю у іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а іпотекодержатель приймає його у іпотеку та набуває право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у повному обсязі переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця, якщо інше не встановлено законом. На підставі вказаного договору 26.10.2007 року нотаріусом зареєстровано в реєстрі за №3531/320 заборону відчуження нерухомого майна (а.с.6-10).

Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №197090333 від 21.01.2020 року свідчить, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить ПАТ "Альфа-Банк", обтяжена забороною відчуження нерухомого майна на підставі іпотечного договору №800002386-И від 26.10.2007 року, а також 18.08.2009 року постановою ВДВС Кіровоградського РУЮ від 12.08.2009 року накладено арешт (а.с.11-12).

Довідка про склад сім`ї та довідка №426 від 08.09.2020 року, які видано Созонівською сільською радою Кропивницького району Кіровоградської області, свідчать, що з 26.09.2008 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Кіровоградській області (а.с.13, 37-42, 47).

АТ "Альфа-Банк" на адресу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 направлявся лист-вимога №93 від 21.01.2020 року про добровільне виселення, який залишено без задоволення (а.с.14-17).

Згідно статуту (нова редакція) АТ "Альфа-Банк" банк створений у формі акціонерного товариства та є правонаступником усіх прав і обов`язків Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" (а.с.18-25).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як проголошено у статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі №6-1484цс15). Такий правовий висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року по справі №643/18788/15-ц, провадження №14-93цс19. У цій постанові, зокрема зазначено, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню вказані норми. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку» є передбачуваними.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Законом України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

У справі, що розглядається, кредитодавець, який набув право власності на предмет іпотеки, шляхом звернення стягнення у позасудовому порядку, заявив про наявність перешкод у користуванні своєю власністю, оскільки в спірній квартирі зареєстровані відповідачі, які відмовляються виселятися з квартири.

При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя АТ «Альфа-Банк» були обізнані про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_1 , зокрема про наявність відповідних речових прав ОСОБА_1 , який зареєстрований і проживає у житловому приміщенні, а також інших відповідачів. Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном.

Частина 2 статті 109 ЖК УРСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц (провадження №14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі №643/18788/15-ц (провадження №14-93цс19).

Подібні висновки висловлені Верховний Судом у постанові від 06 травня 2020 року у справі №640/15833/16-ц, провадження №61-44536св18.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02.12.2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи №569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) у постанові від 21.08.2019 року дійшла висновку, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на повагу до житла у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року).

Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, повинно мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Підстави визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням, яке належить іншій особі на праві приватної власності врегульовано положеннями ст.405 ЦК України, серед яких не міститься правомочності власника визнавати особу, яка вселилася у встановленому порядку до спірного житла та продовжує користуватися ним, лише з підстав переходу права власності на житло.

Відповідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, зміст правовідносин сторін, позицію, неодноразово підтриману Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною 2 статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із виселенням.

Наведені висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду від 02.09.2020 року по справі №335/6482/19 (провадження №61-8943ск20).

Крім того, суд вважає необґрунтованою позовну вимогу про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки таку вимогу може бути пред`явлено лише до органу реєстрації у разі відмови останнього у вчиненні таких дій за наявності передбачених ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" підстав, в тому числі за наявності рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення особи права користування житловим приміщенням.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ "Альфа-Банк" є необґрунтованими, а тому позов не підлягає задоволенню.

Судові витрати понесені позивачем не підлягають стягненню з відповідачів, оскільки позовні вимоги залишено без задоволення, що відповідає вимогам ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволені позову Акціонерного товариства "Альфа-Банк" (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ( АДРЕСА_2 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: Служба у справах дітей Кіровоградської обласної державної адміністрації (25006, м. Кропивницький, вул. Тараса Карпи, 84), Служба у справах дітей та соціального захисту населення Великосеверинівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області (27613, Кіровоградська область, Кропивницький район, с. Велика Северинка, вул. Миру,1), про зняття з реєстраційного обліку та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кіровоградського районного суду

Кіровоградської області І.М. Гершкул