ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6668/21 Справа № 212/2194/21 Суддя у 1-й інстанції - Борис О. Н. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/2194/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.,

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Карнаух Тетяна Вікторівна, на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2021 року, яке ухвалене суддею Борис О.Н. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 26 квітня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Карнаух Т.В., звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», на теперішній час Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі АТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка на виробництві.

Позов мотивовано тим, що 07 лютого 1988 року з чоловіком позивачки - ОСОБА_2 , під час виконання ним трудових обов`язків заступника начальника дільниці шахти «Гвардійська» РУ імені В.І. Леніна ВО «Кривбасруда», правонаступником якої на час подання позову є АТ «Кривбасзалізрудком», стався нещасний випадок, внаслідок якого ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, від яких помер. Причина смерті: механічна асфіксія при здавленні тіла та живота. По факту нещасного випадку був складений акт форми Н-1 № 6 від 08.02.1988 року, відповідно до висновків якого причинами нещасного випадку, внаслідок якого загинув ОСОБА_2 зазначено: установка з небезпечного місця накладного заряду для ліквідації затвора у випускній дучці, незадовільна технологічна дисципліна поміж інженерно-технічних робітників шахті.

Звістка про смерть чоловіка призвела до того, що позивачка зазнала сильного нервового потрясіння та назавжди залишилася самотньою. Після перенесеної тяжкої моральної травми, позивачка і по сьогоднішній день не може пережити біль від втрати. І з сумом розуміє, що вже ніколи не зустріне такого чоловіка, як її померлий чоловік, лише в ньому вона відчувала опору, підтримку людини, яка забезпечувала всю їх сім`ю, відчувала його моральну та матеріальну підтримку. Вказані обставини викликають почуття постійного хвилювання, порушення нормальних життєвих зв`язків, що вимагає додаткових зусиль для організації її життя. Перелічені негативні явища не можуть її не турбувати, не можуть не викликати страждання, стреси, депресію, у зв`язку з чим факт моральних страждань є очевидним. Отже, втрата рідної їй людини, з якою вона мала намір прожити до глибокої старості, радіти життю, завдала їй значної моральної шкоди.

Моральну шкоду внаслідок смерті чоловіка позивачка оцінює у 420 000,00 гривень, яку просить стягнути з відповідача на свою користь, без утримання податків та зборів.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «Кривбасзалізрудком», про стягнення моральної шкоди в зв`язку зі смертю працівника на виробництві.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Карнаух Т.В., ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що нещасний випадок, який став підставою для звернення до суду, настав 07 лютого 1988 року, отже до спірних правовідносин застосовуються положення актів цивільного законодавства, чинні а момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, 1963 року.

Посилається на норми ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, та висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, відповідно до якого моральна шкода членам сім`ї загиблого, за наявності для цього підстав, повинна виплачуватись роботодавцем відповідно до ст.440-1, чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК УРСР 1963 року ( постанова від 14.12.2020 року справа №210/2271/19 провадження №61-19033).

Втрата чоловіка є втратою, що не може бути відновлена, а тому душевні страждання позивачки будуть тривати і надалі, що свідчить про їх безстроковість. Смерть чоловіка призвела до хвилювання, порушення нормальних життєвих зв`язків, Після його загибелі, нормальні життєві стосунки позивачки були знищені, вона до теперішнього часу відчуває почуття туги та самотності.

Крім того, посилається на аналіз судової практики в аналогічних справах про відшкодування моральної шкоди в зв`язку із смертю працівника на виробництві (смерть яких настала в період 1990-1993 років, тобто до набрання чинності ЦК України).

У відзиві на апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Карнаух Т.В., до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач - зазначає, що рішення суду є обґрунтованим, законним, ухваленим на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, а тому апеляційну скаргу позивачки необхідно залишити без задоволення, як необґрунтовану.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача АТ «Кривбасзалізрудком» Савченка П.П., який заперечував проти доводів апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Карнаух Т.В., просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивачки підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 ( а.с.7), який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 34 років (а.с. 8).

З ОСОБА_2 07.02.1988 року, під час виконання ним трудових обов`язків заступника начальника дільниці на шахті «Гвардійська» РУ імені В.І. Леніна ВО «Кривбасруда», правонаступником якої є АТ «Кривбасзалізрудком», стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав тілесні ушкодження, від яких помер. Причина смерті: механічна асфіксія при здавленні тіла та живота.

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Жовтневим РАЦС м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 1988 року, актовий запис № 130, ОСОБА_2 помер у віці 34 років, причина смерті механічна асфіксія при здавленні тіла та живота (а.с.8).

По факту нещасного випадку було складено акт № 6 про нещасний випадок від 08.02.1988 року, відповідно до висновку якого нещасний випадок стався 07 лютого 1988 року о 10 годині 10 хвилин, смерть ОСОБА_2 наступила внаслідок механічної асфіксії при здавленні тіла та живота.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що законодавство, яке було чинним на час загибелі на виробництві чоловіка позивачки, а саме 7 лютого 1988 року, не містило положень про відшкодування моральної шкоди роботодавцем членам сім`ї загиблого.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року, з подальшими змінами та доповненнями, № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка просила відшкодувати моральну шкоду, завдану смертю чоловіка внаслідок нещасного випадку на виробництві, що стався 07 лютого 1988 року.

Зазначені правовідносини виникли в період дії ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема, станом на лютий 1988 року.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення моральної шкоди, завданої позивачці смертю чоловіка внаслідок нещасного випадку на виробництві, який стався у 1988 році.

Діючим на час виникнення між сторонами правовідносин законодавством ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не було передбачено відшкодування моральної шкоди членам сім`ї потерпілого, оскільки ст.440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, була внесена до ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, на підставі Закону України "Про «внесення змін і доповнень до положень законодавчих актів України, що стосуються захисту честі, гідності та ділової репутації громадян та організації» N 3188-XII 06 травня 1993 року.

Крім того, до набрання чинності зазначеної норми, правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди було врегульовано Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року (зі змінами та доповненнями, затв.постановами КМУ від 18.07.1994 року № 492, 13.06.1995 року №410, 2.10.1995 року №777, 10.01.1996 року №34)., тобто також після виникнення між сторонами правовідносин.

Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків введено в дію з 1 липня 1993 року.

Закон України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, який набрав чинності 01.01.1993 року.

Колегія суддів не бере до уваги посилання позивачки в апеляційній скарзі на норми ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, та висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відповідно до якого моральна шкода членам сім`ї загиблого, за наявності для цього підстав, повинна виплачуватись роботодавцем відповідно до ст.440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК УРСР 1963 року ( постанова від 14.12.2020 року справа №210/2271/19 провадження №61-19033), у зв`язку з вищевикладеним.

Посилання позивачки на аналіз судової практики в аналогічних справах про відшкодування моральної шкоди в зв`язку із смертю працівника на виробництві (смерть яких настала в період 1990-1993 років, тобто до набрання чинності ЦК України), колегія суддів не бере до уваги, оскільки правовідносини у даній цивільній справи не є подібними з правовідносинами у справі, яка переглядається, адже смерть чоловіка позивачки внаслідок нещасного випадку на виробництві настала у 1988 році.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Карнаух Тетяна Вікторівна, - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 27 липня 2021 року.

Головуючий:

Судді: