Дата документу 19.07.2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2021 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого - судді Честнєйшої Ю.О.,

за участю секретаря - Макаренко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Кальчевої О.Ю.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Ігнатова Є.Є.,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому з урахуванням уточнень просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період часу з 05 лютого 2018 року до 20 серпня 2020 року; визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , право спільної сумісної власності на майно, придбане за час спільного проживання однією сім`єю - автомобіль марки VOLVO V50 Classic, 2005 року випуску, фіолетового кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля марки VOLVO V50 Classic, 2005 року випуску, фіолетового кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 .

Позовні вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що в лютому 2016 року вона познайомилася з відповідачем ОСОБА_2 , між ними склалися взаємна симпатія один до одного. 05.02.2018 вона та ОСОБА_2 вирішили проживати як чоловік та жінка, тобто розпочали фактичні сімейні стосунки. Вона запропонувала відповідачу переселитися до впорядкованого житлового будинку, який належав її матері, на що він погодився. Вони почали проживати разом однією сім`єю по АДРЕСА_1 . За час спільного проживання вони як чоловік та жінка приймали рішення щодо володіння, користування і розпорядження спільно нажитим майном, спільно дбали про своє майно та матеріальне забезпечення, повністю об`єднували кошти один одного та приймали рішення про їх витрату. Таким чином, з лютого 2018 року вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, але не звертались до державного органу реєстрації актів цивільного стану про реєстрацію шлюбу. За ініціативою відповідача ними було складено релігійний обряд шлюбу, який було складено при свідках. Крім цього, за час проживання сім`єю чоловіком та жінкою, вони двічі чекали дитину, але ставалися викидні. Всі свята проводили в колі рідних друзів. Відповідач спілкувався з її батьками та родичами, вона приїздила погостити до його батьків та родичів, які проживають в с. Терпіння Мелітопольського району Запорізької області. Таким чином, між нею та відповідачем склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. В період спільного проживання вони з відповідачем вели спільне господарство, за спільні кошти, отримані внаслідок спільної праці, вели спільний бюджет, купували майно, товари для сумісного користування. Вони займалися благоустроєм будинку: робили ремонт, купували меблі та інші предмети домашнього побуту. Також підтвердженням факту їхнього спільного проживання однією сім`єю є придбання рухомого майна. Зокрема, 09.12.2019 вони з відповідачем за спільні кошти придбали транспортний засіб - автомобіль марки VOLVO V50 Classic, 2005 року випуску, фіолетового кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 . за прийнятим ними спільним рішенням відповідач поїхав до Литви і там придбав вказаний автомобіль. Під час поїздки відповідача до Литви вона займалася питанням оформлення реєстрації автомобіля в Україні. Для придбання спільного автомобіля в період проживання сім`єю з відповідачем вона вимушена була брати кредит. Для придбання автомобіля 13 грудня 2019 року з Кредитною спілкою «Капітал» нею було укладено споживчий кредит №996 в розмірі 47803,28 грн. Вона сплатила кредит повністю 20.07.2020. На початку літа 2020 року стосунки з відповідачем погіршилися. Починаючи з кінця серпня 2020 року вони припинили спільне проживання як одна сім`я, відповідач знайшов собі іншу жінку, до якої, можливо, переїхав проживати. Після розлучення вони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеного автомобіля VOLVO V50 Classic, 2005 року випуску. Оскільки майно було придбане нею та відповідачем в період проживання однією сім`єю, воно належить їм на праві спільної сумісної власності, тому вона має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визнання за нею 1/2 частки автомобіля в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності. Угоди про добровільний поділ вищевказаного майна між ними не досягнуто, оскільки відповідач вважає вказаний автомобіль своєю особистою власністю.

01.02.2021 від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Ігнатова Є.Є. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги заявлені позивачкою ОСОБА_1 не підлягають задоволенню. Дійсно, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 познайомилися у лютому 2016 року, але дружніх стосунків не підтримували, були просто знайомими. 06.10.2017 ОСОБА_2 уклав трудовий договір з Литовською компанією UAB «Baltic transline transport», де його щомісячна мінімальна заробітна плата складала 400 Eur, що підтверджується копією Трудового договору № 1631 від 06.10.2017. На вказаному підприємстві він працював водієм міжнародних рейсів з 06.10.2017 по травень 2019 та фактично проживав у Литві. Періодично, у період своєї відпустки, котра тривала до трьох місяців, він приїздив додому в Україну, що підтверджується відмітками у його закордонному паспорті номер НОМЕР_3 , виданому 16.05.2016 року органом 2318. Значну частину коштів, зароблених на підприємстві, він відкладав на придбання автомобіля, а іншу частину - витрачав на своє утримання. Коли він приїздив додому в Україну, то проживав разом зі своїми батьками у їхньому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , де він постійно проживає та зареєстрований у встановленому законом порядку з 30.12.1999, що підтверджується записом у його паспорті громадянина України серії НОМЕР_4 , виданому 10.08.2016 року Мелітопольським МВ УДМС в Запорізькій області, та довідкою № 186 від 29.01.2021 року виконавчого комітету Терпіннівської сільської Ради Мелітопольського району Запорізької області. Просить суд критично поставитися до тверджень позивачки ОСОБА_1 , викладених у її позовній заяві, про те що вони почали проживати однією сім`єю з лютого 2018 року, оскільки в цей період часу його взагалі не було в Україні, а у відпустку з Литви, він приїхав тільки 18.05.2018, а повернувся на роботу в Литву 02.08.2018, що підтверджується відмітками у його закордонному паспорті. Також, просить суд критично поставитися до відомостей зазначених у довідці, виданій головою вуличного комітету № 16 від 09.11.2020, та характеристиці на ОСОБА_1 , т.я. вони не відповідають дійсності, оскільки він фізично не міг проживати однією сім`єю з позивачкою, з лютого 2018 року, т.я. його взагалі не було в Україні до 18.05.2018, та в періоди з 02.08.2018 по 05.11.2018 і з 28.01.2019 по 07.05.2019. Перебуваючи у відпустці з 18.05.2018, він випадково зустрівся з позивачкою ОСОБА_1 і між ними склалися дружні товариські стосунки, іноді свята проводили у спільних знайомих. В період з 02.08.2018 по 05.11.2018 він працював у Литві. У відпустку в Україну він повернувся 05.11.2018, а 28.01.2019 знову поїхав на роботу до Литви, де працював до 07.05.2019. Після закінчення трудового договору у Литві, 07.05.2019, він повернувся додому в Україну, де постійно проживав разом зі своїми батьками в с. Терпінння, Мелітопольського району, Запорізької області, та де знаходилися його особисті речі, вихідний та повсякденний одяг тощо. Фактично з травня 2019 року, він став зустрічатися з позивачкою ОСОБА_1 , іноді, він залишався у неї ночувати, та між ними були інтимні стосунки, але він жодного разу не висловлював бажання народжувати спільну дитину, або укладати шлюб, чи проживати однією сім`єю, а лише висловлюючи свою увагу, періодично дарував їй дарунки на свята, що не може свідчити про наявність стосунків, притаманних подружжю. 15.09.2019 він працевлаштувався водієм у ТОВ «Соцінновація». Для власних особистих потреб, на заощаджені ним особисті кошти, зароблені під час його роботи у Литві в Литовській компанії UAB «Baltic transline transport», та особисті кошти зароблені в ТОВ «Соцінновація», він вирішив придбати автомобіль, для чого 01.12.2019 поїхав у Литву де 04.12.2019, придбав автомобіль Volvo V50, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю за 1800 Eur. Також йому був виданий литовський техпаспорт та документи про технічний стан автомобіля. Після в`їзду в Україну 06.12.2019, у встановленому законом порядку, 10.12.2019 він зареєстрував цей автомобіль в Україні, та сплатив передплату за митне оформлення при розмитненні автомобіля. 20.10.2019, частину коштів у сумі 2000 Eur, на митне оформлення автомобіля, він взяв у борг у свого батька ОСОБА_3 . Вищезазначене свідчить про те, що автомобіль Volvo V50, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , він придбав за особисті власні кошти, зароблені ним, ще до того, як він почав зострічатися з позивачкою ОСОБА_1 , та для власних особистих потреб, тому вказаний автомобіль не може бути визнаний спільним майном, придбаним за спільні кошти. Про те, що позивачка брала кредит 13 грудня 2019 року в сумі 40 000 гривень, тобто вже після того, як він сплатив всі обов`язкові платежі при розмитненні, йому взагалі не було відомо, а також він не знає куди вона витратила ці кредитні кошти. Можливо, вона хотіла купити собі автомобіль, але про це йому нічого не відомо. Крім того, на підтвердження своїх вимог, позивачка ОСОБА_1 зазначила, що вони всі свята проводили в колі рідних та друзів, він спілкувався з її батьками та родичами, вона приїздила до його батьків та родичів, надала фотокартки з їхнім спільним зображенням, але він вважає, що це не є належним допустимим доказом наявності між ними сімейних стосунків та не підтверджує факт проживання однією сім`єю, а лише свідчить про те що протягом деякого часу, вони зустрічалися. На підтвердження своїх позовних вимог, позивачка ОСОБА_1 зазначає, що за спільні кошти, ними було придбано диван, та телевізор у червні 2019 року та у вересні 2019 року відповідно, інші предмети домашнього побуту (не зазначаючи які саме), але у своїй позовній заяві, вона не просить визнати його спільним майном та поділити, що додатково підтверджує відсутність між ними спільного побуту та бюджету. Також, позивачкою не надано доказів про те, що він приймав участь у спільних витратах на утримання житла, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням. Дійсно, 06.10.2019, за ініціативою, та наполяганням позивачки ОСОБА_1 у храмі, св. прав. Іоанна Кронштатського в м. Мелітополі, вони склали релігійний обряд вінчання, а оскільки він є атеїстом, то не відносився до цього обряду серйозно. Укладення релігійного обряду 06.10.2019 не може бути підтвердженням наявності між ними сімейних стосунків у період з 05.02.2018 по 20.08.2020. Оскільки, після складення релігійного обряду вінчання, він відмовився переїжджати жити до позивачки, зареєструватися за місцем її проживання, та укладати шлюб у органах державної реєстрації актів цивільного стану, то між ними виник скандал і вони повністю припинили спілкування та будь-які стосунки. Таким чином, вважає, що позов не підлягає задоволенню.

05.02.2021 від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що вона не згодна з обставинами, які наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву. Так, відповідач посилається на те, що у позові вона зазначила, що автомобіль марки Volvo V50, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 придбаний відповідачем 09.12.2020. У відповідь на це посилання відповідача звертає увагу суду на те, що у своїй позовній заяві вона зазначала, що 09 грудня 2019 року вони з ОСОБА_2 за спільні кошти придбали транспортний засіб - автомобіль марки Volvo V50, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Позовну заяву нею подано 12.11.2020. Ніяких спільних придбань після дня її звернення до суду з позовом у них не відбувалось. Також у своєму відзиві ОСОБА_2 посилається на роботу водієм міжнародних рейсів у Литовській компанії UАВ «Baltic transline transport». Дійсно, їй було відомо про ці обставини, але їй також було відомо про той період перебування відповідача в Україні, який не вказаний у відзиві на позовну заяву. Додатками до відзиву до позовної заяви є копія закордонного паспорту номер НОМЕР_5 виданого 16.05.2016 органом 2318 на їм я ОСОБА_2 . Саме з відміток закордонного паспорту можливо з`ясувати, що в закордонному паспорті на стор. 9 є відмітка про виїзд 17.01.2018 з Польщі на кордоні з Україною прикордонного переходу Дорогуськ-Ягодин. На стор. 32 у закордонному паспорті відповідача є відмітка про перетин 21.02.2018 Мозирського посту Гомельської митниці Білорусії, далі наступного дня 22.02.2018 перетин митного посту Ліда Ошмянської митниці Білорусії і в подальшому на стор.9 - 22.02.2018 в`їзд до Литви. Саме ці відмітки і свідчать про перебування відповідача на території України в період кінця січня - лютого 2018 року. Їй відомі ці факти, бо вона мала телефонні розмови з відповідачем та зустрічалася. Стосовно посилання відповідача на події, які мали місце у травні-серпні 2018 року, і те, що відповідач зазначає, що фізично не міг проживати з нею в лютому 2018 року однією сім`єю, то зараз бажає зауважити лише те, що 02.02.2018 проходило поховання її матері, на якому був присутній відповідач. І після цього, 05.02.2018 вони з відповідачем вирішили спільно проживати як чоловік та жінка, розпочали фактичні шлюбні стосунки. Відповідач вказує на власне несерйозне відношення до релігійного обряду вінчання. Але, по-перше, відповідачем помилково вказана дата - 06.10.2020, по-друге, неправдиво вказаний той факт, що припинення спілкування між ними відбулося після складання релігійного обряду. Це твердження відповідача є абсурдним, тому що, окрім вказаної інформації, викладеної у позовній заяві та даних, які будуть надані свідками, підтвердженням спільного домогосподарства, участі у спільному бюджеті та надання взаємної допомоги є її платіжні доручення ПриватБанка на отримувача ОСОБА_2 з переводом грошових коштів. Також це стосується її допомоги по виплаті аліментів відповідача його колишній дружині - ОСОБА_4 , що також підтверджується платіжними дорученнями. Таким чином, зазначення неправдивих даних відповідачем у відзиві на позовну заяву вона розцінює як обраний спосіб захисту по справі, а не визнання очевидних фактів проживання однією сім`єю. Вважає, що вище перелічені нею доводи є необхідними і достатніми для розгляду справи по суті. Крім цього, викладені у відзиві доводи є безпідставними, необґрунтованими, не надано належних та допустимих доказів викладеного.

09.02.2021 від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Ігнатова Є.Є. надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначено, що ОСОБА_2 не заперечує того факту, що 04.12.2019, він прибав автомобіль Volvo V50, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю за 1800 Eur, що підтверджується довідкою рахунком від 04.12.2019 року та свідоцтвом про тимчасову реєстрацію автомобіля та видачу транзитних номерів № НОМЕР_6 від 04.12.2019. Оскільки, він придбав автомобіль за особисті власні кошти, зароблені ним, ще до того, як він почав зустрічатися з позивачкою ОСОБА_1 , та для власних особистих потреб, тому вказаний автомобіль не може бути визнаний спільним майном придбаним за спільні кошти. У своїй відповіді на відзив позивачка ОСОБА_1 , та на підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, посилається на те, що підтвердженням вказаного факту являється той факт, що 02.02.2018 проходило поховання її матері, після чого 05 лютого 2018 року вони вирішили спільно проживати як чоловік та жінка, розпочали фактичні сімейні стосунки. Можливо, він і був присутній на похованні матері позивачки, але це не являється належним доказом того, що в період з 05.02.2018 по 20.08.2020, вони проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Крім того, у своїй відповіді на відзив позивачка ОСОБА_1 , вказує, що підтвердженням спільного домогосподарства, участі у спільному бюджеті та надання взаємної допомоги є його платіжні доручення ПриватБанка на отримувача ОСОБА_2 з переводом грошових коштів. Також це стосується її допомоги по виплаті аліментів його колишній дружині - ОСОБА_4 . Він вважає, що зазначений позивачкою переказ коштів на рахунки не є належним та допустимим доказом наявності між ними взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю. Дійсно, 06.10.2019 за ініціативою та наполяганням позивачки ОСОБА_1 у храмі, св. прав. Іоанна Кронштадтського в м. Мелітополі, вони склали релігійний обряд вінчання. Оскільки, він не бажав створювати сім`ю з позивачкою, тому не звертався з заявою до органів державної реєстрації актів цивільного стану, про реєстрацію шлюбу. Таким чином, укладення релігійного обряду 06.10.2019 не може бути підтвердженням наявності між ними сімейних стосунків у період з 05.02.2018 по 20.08.2020. Вважає, що складення релігійного обряду вінчання, не є тотожним поняттям реєстрації шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану, оскільки ні він, ні позивачка не є прихожанами жодної релігійної конфесії. Враховуючи вищевикладене вважає, що позов не підлягає задоволенню.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Кальчева О.Ю. позовні вимоги підтримали у повному обсязі, на їх задоволенні наполягали. Окрім обставин, зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив, позивач ОСОБА_1 пояснила, що їй було відомо, що ОСОБА_2 був два рази одружений, а тому вони вирішили обвінчатися, а питання реєстрації шлюбу не піднімалося. У них з ОСОБА_2 була сім`я, була підтримка один одного. З лютого 2018 року вони проживали разом. З вересня 2017 по січень 2018 року він був у рейсі. Потім він запросив її на день народження, але в неї захворіла мати. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її мати, ОСОБА_2 приїжджав до неї. 18.02.2018 ОСОБА_2 поїхав по роботі, а в травні знову приїхав. До неї в гості приходила його мати, так вони познайомилися. З ОСОБА_2 вони почали зустрічатися з травня 2016 року. З 05.02.2018 почали проживати однією сім`єю. Вона декілька разів була вагітна, але у неї ставалися викидні. Після цього вони почали піднімати питання про реєстрацію шлюбу. Через деякий час, приблизно у серпні 2020 року, ОСОБА_2 , нічого їй не сказавши, поїхав. За її адресою ОСОБА_2 не був прописаний.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Ігнатов Є.Є. проти задоволення позову заперечували, посилаючись на підстави, викладені у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив. У задоволенні позову просили відмовити. Відповідач ОСОБА_2 додатково пояснив, що з 2018 року по 2019 рік він з позивачкою ОСОБА_1 періодично зустрічалися. Сварилися, розходилися, знов мирилися, однак спільне господарство разом не вели. Якщо і залишався в неї ночувати, то не більше ніж на два дні. Їздив по роботі в Європу, тому на Україні мало жив. Згоду на вінчання надав, оскільки позивачка наполягала на створенні сім`ї. Погодився на вказаний обряд, бо він юридичної сили не має. Крім того, тоді в ОСОБА_1 був нервовий зрив, що також вплинуло на його згоду вчинити вказаний обряд. Він знав, що позивачка була вагітна, але він заперечував проти народження дітей. Кошти на придбання спірного автомобіля він заробляв сам. Зароблені гроші він зберігав у батьків. Із зібраних коштів йому трохи не вистачало, щоб придбати автомобіль, тому решту грошей йому зайняли батьки.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п.п. 1-5 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Так, судом встановлено, що спірні правовідносини виникли з приводу встановлення факту спільного проживання та визначення правового режиму майна, придбаного за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Положеннями статті 315 ЦПК України передбачено встановлення судом фактів, що мають юридичне значення, у тому числі і проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За положеннями частини другої статті 21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Нормою ст.74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними . На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України (ст.60-74).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом наведених судом вище норм законодавства, зокрема сімейного, слідує, що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими же нормами, що і режим спільної сумісною власності майна подружжя. Відтак, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки (сторін по справі) однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16.

Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 познайомилися у лютому 2016 року.

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 до матеріалів справи додано довідку голови квартального комітету ОСОБА_7 від 09.11.2020, з якої вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає за адресою: АДРЕСА_1 та має склад сім`ї: донька - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с.31/.

Відповідно до довідки голови вуличного комітету №16 ОСОБА_7 від 09.11.2020, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1, з лютого 2018 року по серпень 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 , проживала з чоловіком ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с.32/.

Згідно з характеристикою з місця проживання від 09.11.2020, ОСОБА_1 в період з лютого 2018 року по серпень 2020 року перебувала в цивільному шлюбі з ОСОБА_2 /а.с.28/

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного вище, суд критично оцінює надані позивачем довідки з місця проживання, оскільки вказані довідки не містять належних та допустимих доказів на підтвердження існування між позивачем та відповідачем відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту.

У судовому засіданні також були допитані свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що позивачку ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 він знає, з ОСОБА_2 товаришує. ОСОБА_1 він знає дуже давно, ще з 2005-2006 років, а з ОСОБА_2 він познайомився на вінчанні, на якому він був присутній в якості свідка. ОСОБА_2 йому постійно говорив, що він їде до матері. Про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вели спільне господарство ніхто не знає. ОСОБА_2 не хотів створювати сім`ю. Три рази він був вдома в ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Коли був у них вдома він не переконався, що вони живуть однією сім`єю. ОСОБА_2 постійно їздив ночувати до своєї матері, він також залишався на ніч разом з ним у його матері. Це було ранньою весною 2020 року. Якось одного разу він залишився на ніч у ОСОБА_1 , а чи залишився на ніч там ОСОБА_2 сказати не може, бо тоді він був сильно п`яний. Вранці та у вечорі ОСОБА_2 був у квартирі, а чи залишався на ніч він не знає.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що позивачку ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 вона знає. З ОСОБА_1 знайома ще зі школи, товаришує з нею. Декілька років тому в ОСОБА_1 з`явився ОСОБА_2 . Вони були разом у неї вдома на святах. В них були дуже тісні відносини, вони вінчалися. ОСОБА_1 розповіла їй, що ОСОБА_2 запропонував їй обвінчатися, говорив ОСОБА_1 , що одружений не перший раз, а перед Богом краще обвінчатися. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 обвінчалися, а вона була свідком вказаного обряду. ОСОБА_1 була вагітна два рази від ОСОБА_2 . ОСОБА_2 пропонував її чоловікові бути хрещеним. В кінці січня-початку лютого 2018 року вони стали проживати разом в будинку ОСОБА_1 . ОСОБА_2 працював за кордоном, ОСОБА_1 постійно йому телефонувала. Разом вони придбали автомобіль. Свекруху ОСОБА_1 називала мамою. В кінці 2018 року на початку 2019 року вони досить часто були у них в гостях. Вони довго вибирали який їм придбати автомобіль. Придбаний автомобіль їм з чоловіком вони показували, були задоволені. До серпня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали разом, а після, ОСОБА_2 пішов від ОСОБА_1 . Про те, що ОСОБА_1 брала кредит на придбання автомобіля вона знала. Вона їй говорила, що такого не варто робити.

Свідок ОСОБА_11 , суду пояснила, що відповідач ОСОБА_2 є її сином. Позивачку ОСОБА_1 вона знає. Зазначила, що її син ОСОБА_2 проживав і в ОСОБА_1 , і вдома з батьками. Вважає, що ОСОБА_1 незаконно вимагає від її сина гроші. У 2019 році вона познайомилася з ОСОБА_1 . На її думку, сім`ї між ОСОБА_1 та її сином не було, оскільки були відсутні почуття любові між ними, там була лише любов ОСОБА_1 до грошей. На автомобіль ОСОБА_2 заробив сам і частину коштів, яких не вистачало на купівлю автомобіля дали вони з батьком. ОСОБА_2 не збирався створювати сім`ю, бо він тільки розлучився з попередньою дружиною, з якою в нього є син, їхній онук, який все літо знаходиться в них. З приводу вінчання з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 говорив, що це все прикол. Їй відомо, що ОСОБА_1 два рази чекала дитину. ОСОБА_2 до цього відносився не серйозно. ОСОБА_1 дійсно брала кредит, але ОСОБА_2 одразу його сплатив.

Свідок ОСОБА_12 , суду пояснила, що ОСОБА_1 вона знає давно, з дитинства. ОСОБА_1 є хрещеною її дитини. У лютому 2018 року вона познайомилася з ОСОБА_2 на похованні матері ОСОБА_1 . На поминальному обіді були вона, брат ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . ОСОБА_1 та ОСОБА_2 почали проживати разом ближче під кінець лютого 2018 року. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приходили до неї в гості. Жили вони добре. Сварок не було. Свята проводили разом. Донька ОСОБА_1 - ОСОБА_8 , почала називати ОСОБА_2 татом. Він добре відносився до дитини. ОСОБА_8 дотепер вважає його своїм батьком. ОСОБА_2 то приїжджав, то їхав. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом робили ремонт її будинку. ОСОБА_1 була вагітна від ОСОБА_2 . У ОСОБА_1 стався викидень у вересні 2019 року. Вона була запрошена на їх вінчання. Мати ОСОБА_2 називала ОСОБА_1 донькою. Після вінчання ОСОБА_1 завагітніла вдруге. 06.02.2020 вона була у лікарні з приводу завмерлого плоду. Перед 2020 роком були розмови про те, що їм потрібна машина. У грудні 2019 року ОСОБА_2 поїхав до Литви за автомобілем. Розмитнення автомобіля коштувало дуже дорого - потрібно було брати кредит. У ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був спільний сімейний бюджет. У них вже були шлюби, тому вони не реєстрували офіційно свої відносини як чоловік та дружина.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що він працює митним брокером. У кінці 2019 року, приблизно в листопаді, до нього звернулася ОСОБА_1 щодо оформлення розмитнення авто, яке буде придбане її чоловіком в Литві. 05.12.2019 була заповнена попередня декларація. Для того, щоб автомобіль міг перетнути державний кордон України, необхідно внести грошовий внесок з розрахунку 55000 грн. Щоб оформити цю декларацію вказана сума повинна бути внесена від імені ОСОБА_2 . Квитанція про внесення коштів була долучена до декларації і це дало право ОСОБА_2 перетнути кордон. Коли останній в`їхав до м. Мелітополя, вони разом з ОСОБА_1 прийшли до нього. Оформлення всіх необхідних документів відбувалося 10.12.2019, але у зв`язку зі зміною курсу валют їм не вистачало коштів. ОСОБА_2 доплатив 10000 грн., а потім ще 1000 грн. Так, декларація була оформлена.

Положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц).

Даючи оцінку показанням допитаних свідків на підтвердження того, що сторони проживали однією сім`єю у вказаний період, суд бере до уваги, що їх пояснення носять узагальнений характер та стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання сторін, однак, на думку суду, не підтверджують наявності у сторін усталених відносин, які притаманні подружжю.

Надані позивачем фотознімки (а.с.65-66, 68-70), свідоцтво про вчинення релігійного таїнства шлюбу свідчать лише про існування між сторонами у певний період часу близьких стосунків як між чоловіком та жінкою, які не можна ототожнювати із подружніми/шлюбними відносинами.

За положеннями ст.21 СК України релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану.

Таким чином, укладення між сторонами релігійного обряду шлюбу не є підставою для виникнення у сторін прав та обов`язків подружжя в розумінні ст.21 СК України та не може бути підтвердженням наявності між ними сімейних стосунків.

З наданих позивачем договору про споживчий кредит, договору купівлі-продажу дивану та товарного чеку на його придбання, паспорту банківського продукту «Розстрочка», видаткової накладної на придбання телевізору та квитанції про сплату, неможливо встановити, що відповідач приймав участь у придбанні вказаних речей, оскільки всі вони стосуються лише самої позивачки ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів щодо наявності між сторонами спільного сімейного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї у зазначений позивачкою період, що підлягає доведенню у цій справі.

Пересилання позивачем коштів на рахунок відповідача та його колишньої дружини, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін, про що, також зазначено в Постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 442/2219/11.

Подані позивачем докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо.

Суд зауважує, що сам по собі факт перебування з позивачем у близьких стосунках чоловіка та жінки не заперечував і сам відповідач. Водночас, тільки цей факт не може свідчити, що сторони проживали в зазначений період однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки, як вже вказувалось вище, позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17.

Встановлені обставини у справі свідчать лише про існування між сторонами у певний період часу близьких, романтичних стосунків як між чоловіком та жінкою, які не можна ототожнювати із подружніми/шлюбними відносинами.

Доводи позовної заяви щодо підтвердження наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю поясненнями свідків не можна вважати достатніми та переконливими доказами.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про недоведеність заявлених позовних вимог про встановлення факту спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 05.02.2018 по 20.08.2020, відтак вказані вимоги не підлягають задоволенню.

Між тим, за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (спірний автомобіль) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, оскільки такі вимоги є похідними та ґрунтуються на позовній вимозі про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у задоволенні якої, як вказано вище, судом відмовлено.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд доходить переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, а може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

За таких обставин, враховуючи, що у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, тому судові витрати відшкодуванню не підлягають та покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 10, 12, 13, 76, 81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги в Мелітопольський міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справі, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне рішення суду складене 26 липня 2021 року.

Суддя: Ю.О. Честнєйша