Постанова

Іменем України

21 липня 2021 року

м. Київ

справа № 344/7690/16-ц

провадження № 61-7361св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Івано-Франківська міська рада, Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу Івано-Франківської міської ради на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2020 року у складі судді Польської М. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17 березня 2021 року у складі колегії суддів: Максюти І. О., Василишин Л. В., Горейко М. Д.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Івано-Франківської міської ради, Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про стягнення недоотриманої заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, визнання дій дискримінаційними у трудових відносинах при визначенні посадового окладу.

Позовна заява мотивована тим, що з 04 вересня 2011 року до 21 березня 2016 року він працював директором комунальної організації (далі - КО) «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку імені Т. Г. Шевченка».

На підставі додаткової угоди № 2 до контракту від 03 травня 2012 року йому було встановлено посадовий оклад у розмірі 3 500 грн.

Відповідно до умов Галузевої угоди на 2013-2015 роки, укладеної між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі (далі - ЖКГ) «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України, посадові оклади вираховуються, виходячи з мінімальної заробітної плати (далі - Галузева угода).

Після укладення додаткової угоди мінімальна заробітна плата в Україні збільшувалась тричі. Зокрема, з 01 січня 2013 року її розмір становив 1 147,00 грн, з 01 грудня 2013 року - 1 218,00 грн, з 01 вересня 2015 року - 1 378,00 грн.

Однак, на порушення умов Галузевої угоди та вимог законодавства, його посадовий оклад залишався незмінним та став меншим від мінімального гарантованого розміру, з урахуванням коефіцієнтів та доплат.

Крім того, вказував, що Івано-Франківська міська рада не має відповідних рахунків для виконання можливого рішення про задоволення позову, тому просив стягнути кошти солідарно з неї та виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.

Ураховуючи наведене, з урахуванням уточнень, ОСОБА_1 просив суд: зобов`язати виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради провести перерахунок його заробітної плати відповідно до Галузевої угоди; стягнути у солідарному порядку з Івано-Франківської міської ради та виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради 18 245,97 грн недоотриманої заробітної плати, 216 114 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку; а також визнати дії відповідачів у трудових відносинах при визначенні посадового окладу дискримінаційними.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 17 вересня 2019 року скасовано.

Ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 вересня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження № 61-600св20).

Останнім рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Івано-Франківської міської ради на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів з рахунків Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради недоотриманої заробітної плати за період часу з 01 вересня 2015 року до 21 березня 2016 року у розмірі 17 878,27 грн без урахування обов`язкових відрахувань.

Стягнуто з Івано-Франківської міської ради на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів з рахунків Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради середній заробіток у розмірі 50 000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень статті 117 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про соціальний діалог в Україні», Закону України «Про колективні договори і угоди», встановивши наявність спору між працівником ОСОБА_1 та роботодавцем Івано-Франківською міською радою з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором після звільнення, розміру недоплаченої суми, істотність цієї частки у порівнянні із середнім заробітком працівника, дійшов висновку про стягнення недоотриманого заробітку та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок в розмірі 50 000 грн із врахуванням розміру стягнутої судом недоотриманої заробітної плати у розмірі 17 878,27 грн, що буде достатньою компенсацією майнових втрат.

При цьому, відсутність будь-яких рахунків за міською радою, існування відкритого рахунку для фінансового управління виконавчого комітету для розподілу видатків одержувачів коштів міського бюджету унеможливлює виконання рішення суду в частині стягнення коштів з міської ради, тому з метою забезпечення можливості виконання судового рішення суд дійшов висновку про стягнення коштів з Івано-Франківської міської ради шляхом списання коштів з рахунків виконавчого комітету.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 17 березня 2021 року апеляційну скаргу Івано-Франківської міської ради залишено без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2020 року - без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Суд вказав, що КО «Івано-Франківський міський парк культури і відпочинку ім. Т. Г. Шевченка», в якій був керівником позивач, не дотувалась з міського бюджету, а тому за рахунок коштів організації оплачувалась зарплата, яка повинна відповідати вимогам закону. Оплата праці позивача не фінансувалась з бюджету, а з господарської діяльності КО, проте посадовий оклад ним самостійно не міг бути визначений в штатному розписі чи при нарахуванні, а залежав саме від розміру зазначеному в контракті, який не врахував у спірний період вимог Галузевої угоди та норм законодавства України.

Апеляційний суд погодився, що у разі ліквідації КО, платником будь-якої заборгованості є саме Івано-Франківська міська рада.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2021 року до Верховного Суду, Івано-Франківська міська рада, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17 березня 2021 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову; в решті оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не надав доказів того, що КО «Івано-Франківський міський парк культури і відпочинку ім. Т. Г. Шевченка» була членом Федерації роботодавців ЖКГ України чи стороною Галузевої угоди, яка є обов`язковою тільки для її членів. Для інших Галузева угода носить виключно рекомендаційних характер.

Вважає, що суди незаконно стягнули кошти з Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, в якому позивач не працював та який немає відношення до КО «Івано-Франківський міський парк культури і відпочинку ім. Т. Г. Шевченка», яка є ліквідованою.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу Івано-Франківської міської ради, в якому вказує, що наведені в ній доводи є безпідставними, оскільки суди повно та всебічно встановили обставини справи, правильно визначились з правовідносинами сторін, ухваливши законні та обґрунтовані судові рішення, які просить залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

02 червня 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2021 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

04 серпня 2011 року між Івано-Франківською міською радою, яка від імені та в інтересах територіальної громади м. Івано-Франківська здійснює правомочності власника об`єктів права комунальної власності, в особі міського голови з однієї сторони та ОСОБА_1 з другої сторони було укладено контракт про призначення його на посаду директора КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку ім. Т. Г. Шевченка» на строк з 04 серпня 2011 року до 04 серпня 2012 року включно.

Додатковою угодою від 05 серпня 2012 року контракт продовжено до 04 серпня 2015 року включно. Розпорядженням міського голови від 18 грудня 2015 року № 191/1-С «Про зміну істотних умов праці» з 01 березня 2016 року змінено істотні умови праці ОСОБА_1 на контрактну форму трудового договору.

Згідно з розпорядженням міського голови від 29 лютого 2016 року № 25/1-с «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади директора КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку ім. Т. Г. Шевченка» з 29 лютого 2016 року. Розпорядженням міського голови від 23 березня 2016 року № 44/1-с «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 29 лютого 2016 року № 25/1-с «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » в частині дати звільнення змінена на 21 березня 2016 року.

Відповідно до пункту 3.1 за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, керівникові нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного підприємством в результаті його господарської діяльності.

Додатковою угодою № 2 до контракту від 04 листопада 2011 року внесено зміни до пункту 3.1, яким посадовий оклад встановлено у розмірі 3 500 грн від фактично відпрацьованого часу.

ОСОБА_1 нараховувалася заробітна плата із складових: оклад був встановлений у розмірі 3500 грн за 2013 рік, доплата за інтенсивність - 1 750 грн та премія (від 3 500 грн до 7 000 грн), за 2014 рік - оклад 3 500 грн, доплата за інтенсивність - 1750 грн та премія (від 1 750 грн до 6 650 грн), за 2015 рік - оклад 3 500 грн (без урахування того, що у липні, жовтні позивач був у відпустці, а в листопаді на лікарняному), доплата за інтенсивність - 1 750 грн та премія (від 1 750 грн до 7 700 грн), за січень-березень 2016 року - оклад 3 500 грн (без врахування того, що у березні позивач був на лікарняному), доплата за інтенсивність - 1 750 грн та премія (від 1 750 грн до 2 800 грн), про що свідчать відомості із книг нарахування зарплати.

Згідно зі штатним розписом на 2015 рік, затвердженим керівником КО ОСОБА_1 , його оклад як директора становить 3 500 грн, а фонд оплати праці в місяць на нього, з врахуванням надбавки за інтенсивність - 5 250 грн, тобто премія у фонд оплати праці на місяць не враховувалась штатним розписом.

04 жовтня 2013 року зареєстровано в Міністерстві соціальної політики України за реєстраційним № 26 Галузеву угоду на 2013-2015 роки, укладену між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України (том 1, а. с.13-28).

У пункті 3.1 цієї угоди сторони визначили мінімальну тарифну ставку (оклад) за просту некваліфіковану працю у розмірі не нижче визначеної законом мінімальної зарплати, а мінімальну тарифну ставку робітника І розряду не менше 120 % розміру мінімальної зарплати, встановленої законом. Коефіцієнти співвідношення розмірів мінімальних місячних посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців до мінімальної тарифної ставки робітника І розряду основного виробництва (мінімального посадового окладу (ставки) працівника основної професії), встановлюються згідно з додатком № 3 до цієї угоди.

Додаток № 3 передбачав коефіцієнт співвідношення розміру мінімального місячного окладу у тому числі керівника до мінімальної тарифної ставки робітника І розряду основного виробництва (мінімального посадового окладу працівника основної професії): пункт 1 керівника (директора, начальника) з чисельністю працюючих до 500 чоловік - коефіцієнт від 2.8 до 4.0, при цьому приміткою в додатку обумовлено посадові оклади інших працівників, які є нижчі за оклад керівника у відсотковому відношенні до окладу керівника.

Водночас, пунктом 1.2 Галузевої угоди на 2013-2015 роки, суб`єктами соціального діалогу на локальному рівні є: роботодавці, що працюють у сфері ЖКГ, які у встановленому порядку надали свої повноваження Галузевому об`єднанню організацій роботодавців України на представлення їх інтересів під час ведення колективних переговорів та укладення колективних угод на галузевому рівні; первинні організації Галузевої профспілки України. На територіальному рівні - це організації (їх об`єднання) роботодавців у сфері ЖКГ, які у встановленому порядку надали свої повноваження Галузевому об`єднанню організацій роботодавців України на представлення їх інтересів під час ведення переговорів та укладення угод на галузевому рівні, місцеві, обласні, регіональні республіканські організації профспілки у сфері ЖКГ, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, що діють на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці в межах повноважень, визначених законодавством.

У пункті 1.4 Галузевої угоди зазначено, що така регулює відносини, встановлює права та обов`язки суб`єктів соціального діалогу з питань, у тому числі, регулювання трудових відносин та є чинним актом соціального діалогу, який встановлює мінімальні й обов`язкові для врахування на подальших рівнях колективних переговорів галузеві норми, зокрема, в оплаті праці.

Положення Галузевої угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для суб`єктів соціального діалогу, що перебувають у сфері дії сторін (пункт 1.7 Галузевої угоди).

У листі Міністерства соціальної політики України від 17 лютого 2014 року роз`яснено, що встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на комунальній формі власності, за статтею 8 Закону України «Про оплату праці», відноситься до державного регулювання, зокрема в контракті з дотриманням постанови Кабінету Міністрів України від 19 травня 1999 року № 859. Що стосується застосування положень Галузевої угоди, то така діє безпосередньо на суб`єктів, які перебувають у сфері дії сторін, що її підписали або надання відповідних повноважень. Якщо ж підприємство не перебуває у сфері дії сторін галузевої угоди, то при укладенні колективного договору обов`язковими є норми, соціальні гарантії, встановлені законодавчими та нормативно-правовими актами на державному рівні. Однак, територіальними угодами може передбачатися забезпечення дотримання підприємствами умов оплати праці, визначених Галузевою угодою.

У виписці з постанови міського комітету профспілки від 23 лютого 2016 року зазначено про підтвердження факту приналежності первинної профспілки КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку імені Т. Г. Шевченка» до міського комітету профспілки працівників ЖКГ.

Між адміністрацією КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку імені Т. Г. Шевченка» та трудовим колективом на 2014-2017 роки укладено колективний договір (том 1 а. с. 115-118), затверджений директором ОСОБА_1 і головою профкому КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку імені Т. Г. Шевченка» Тріщуком Г. Д. у 2014 році, де пунктом 2.2. передбачено, що розміри посадових окладів працівників встановлюються з урахуванням мінімальних гарантій, визначених галузевою угодою.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень Івано-Франківська міська рада вказує неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 11 січня 2020 року у справі № 727/4884/16-ц та від 08 лютого 2021 року у справі № 750/9965/20, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга Івано-Франківської міської ради підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія судді дійшла таких висновків.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (частина першої статті 3 КЗпП України).

Згідно зі статтею 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Положеннями статей 11, 13, 14 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що мінімальні розміри ставок (окладів) заробітної плати, як мінімальні гарантії в оплаті праці, визначаються генеральною угодою.

Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.

Договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів.

Норми колективного договору, що допускають оплату праці нижче від норм, визначених генеральною, галузевою (міжгалузевою) або територіальною угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці, можуть застосовуватися лише тимчасово на період подолання фінансових труднощів підприємства терміном не більш як шість місяців.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті (стаття 15 Закону України «Про оплату праці»).

Статтею 16 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що на підприємствах і в організаціях, які знаходяться на госпрозрахунку і отримують дотації з бюджету, організація оплати праці здійснюється відповідно до статті 15 цього Закону, але в межах визначених для них у встановленому порядку сум дотацій та власних доходів з урахуванням умов, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, умов колективного договору і пов`язана з виконанням умов контракту (стаття 20 Закону України «Про оплату праці»).

Суди попередніх інстанцій правильно вказали, що оплата праці за контрактом визначається першочергово саме угодою сторін, з обов`язковим врахуванням наступних трьох складових: чинного законодавства, колективного договору та виконання керівником умов самого контракту.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про колективні договори і угоди» (тут і далі - у редакції, чинній на час укладення Галузевої угоди) сторонами угоди на галузевому рівні є власники, об`єднання власників або уповноважені ними органи і профспілки чи об`єднання профспілок або інших представницьких організацій трудящих, які мають відповідні повноваження, достатні для ведення переговорів, укладення угоди та реалізації її норм на більшості підприємств, що входять у сферу їх дії.

У частині першій статті 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що положення генеральної, галузевої, регіональної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про колективні договори і угоди» сторонами колективних угод є сторони соціального діалогу, склад яких визначається відповідно до законодавства про соціальний діалог.

Згідно з абзацом 3 частини другої статті 4 Закону України «Про соціальний діалог в Україні» до сторін соціального діалогу належать: на галузевому рівні - профспілкова сторона, суб`єктами якої є всеукраїнські профспілки та їх об`єднання, що діють у межах певного виду або кількох видів економічної діяльності; сторона роботодавців, суб`єктами якої є всеукраїнські об`єднання організацій роботодавців, що діють у межах певного виду або кількох видів економічної діяльності; сторона органів виконавчої влади, суб`єктами якої є відповідні центральні органи виконавчої влади.

Статтею 3 Закону України «Про оплату праці», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання.

Аналогічні положення містить стаття 95 КЗпП України.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про оплату праці» держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, регулювання фондів оплати праці працівників підприємств-монополістів згідно з переліком, що визначається Кабінетом Міністрів України, а також шляхом оподаткування доходів працівників.

Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України, як правило, один раз на рік під час затвердження Державного бюджету України з урахуванням пропозицій, вироблених шляхом переговорів, представників професійних спілок, власників або уповноважених ними органів, які об`єдналися для ведення колективних переговорів і укладення генеральної угоди. Розмір мінімальної заробітної плати переглядається залежно від зростання індексу цін на споживчі товари і тарифів на послуги за угодою сторін колективних переговорів (стаття 10 Закону України «Про оплату праці»).

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» мінімальну заробітну плату встановлено у місячному розмірі: з 01 січня - 1 218 гривень, з 01 вересня - 1 378 гривень.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» мінімальну заробітну плату встановлено у місячному розмірі: з 01 січня - 1 378 гривень.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про оплату праці», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розміри ставок (окладів) працівників загальних (наскрізних) професій і посад встановлюються на умовах, визначених колективним договором, з дотриманням гарантій, встановлених законодавством і генеральною, галузевою, регіональною угодами.

Встановивши, що з 01 вересня 2015 року до часу звільнення - 21 березня 2016 року, КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку імені Т. Г. Шевченка» при оплаті праці ОСОБА_1 не дотрималася та не врахувала передбачених Галузевою угодою гарантій щодо його заробітної плати, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про законність вимог ОСОБА_1 про стягнення недоотриманої заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, визначивши його на рівні, який буде достатньою компенсацією майнових втрат позивача, врахувавши розмір недоотриманої заробітної плати.

Доводи касаційної скарги про те, що КО «Івано-Франківський міський парк культури і відпочинку ім. Т. Г. Шевченка» не була членом Федерації роботодавців ЖКГ України чи стороною Галузевої угоди, тому на КО не поширюються її положення, не заслуговують на увагу.

Апеляційним судом було правильно вказано, що Івано-Франківська міська рада була суб`єктом соціального діалогу за даною Галузевою угодою на територіальному рівні, а на локальному - сама КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку ім. Т.Г. Шевченка», у разі належного делегування своїх повноважень Галузевому об`єднанню організацій роботодавців України, а також її первинна організація Галузевої профспілки України.

Федерація роботодавців ЖКГ своїм листом від 05 травня 2013 року зазначила, що галузева угода є обов`язковою для застосування суб`єктами господарювання (роботодавцями), які є членами Федерації роботодавців ЖКГ України і носить рекомендаційний характер для всіх підприємств. Тобто, сама організація була стороною Галузевої угоди на локальному рівні і керівник зобов`язаний був застосовувати норми Галузевої угоди щодо своїх працівників.

Згідно з інформацією, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань первинна профспілкова організація Івано-Франківського парку відпочинку та культури ім. Т.Г. Шевченка зареєстрована 22 березня 2000 року, її засновником є професійна спілка працівників ЖКГ, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України.

Профспілка працівників ЖКГ, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України, як всеукраїнська громадська організація, була зареєстрована 28 січня 2000 року за № 1318.

Отже, з дати реєстрації первинної профспілкової організації Івано-Франківського парку відпочинку та культури ім. Т. Г. Шевченка у 2000 року, членом якої був і позивач, вона входила до міської та всеукраїнської спілки, і, як наслідок, була стороною Галузевої угоди на локальному рівні, а міська, в яку входила первинна - на територіальному рівні.

З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що обласним об`єднанням організацій роботодавців та радою профспілок області, як сторонами договору на територіальному рівні, було також взято на себе зобов`язання дотримання мінімальних гарантій передбачених і Галузевою угодою на 2013-2015 роки, і Територіальною угодою на 2013-2015 роки. Водночас, дані угоди поширювались як на Івано-Франківську міську раду, яка повинна б була обов`язково враховувати мінімальні гарантії у спірний період 2015 року щодо посадових окладів зазначених в контракті з керівниками комунальних підприємств, так і на саму КО та її профспілку при укладенні колективного договору.

На 2016 рік (січень-березень згідно з позовними вимогами), була чинною угода, укладена між виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, Івано-Франківською міською організацією роботодавців та спільним представницьким органом профспілок на 2014-2016 роки.

Отже, суди правильно вказали, що у спірний період на вересень-грудень 2015 року, січень-березень 2016 року діяла ще одна угода, яка передбачала при укладенні колективних договорів застосування розмірів, зокрема, і посадових окладів на рівні, які узгоджувалися з нормами генеральної, галузевих та регіональних угод.

Так, між адміністрацією КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку імені Т. Г. Шевченка» на 2014-2017 роки було укладено колективний договір (том 1, а. с. 115-118), затверджений директором ОСОБА_1 , і головою профкому Парку культури та відпочинку ім. Т. Г. Шевченка Тріщуком Г. Д. у 2014 році, де передбачено пунктом 2.2., що розміри посадових окладів працівників встановлюються з урахуванням мінімальних гарантій, визначених галузевою угодою.

Тобто, КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку імені Т. Г. Шевченка» вказаним колективним договором взяло на себе обов`язок щодо врахування розмірів посадових окладів працівників з урахуванням мінімальних гарантій, визначених галузевою угодою, тому доводи касаційної скарги про те, що Галузева угода мала рекомендаційний характер для КО не заслуговують на увагу та не впливають на правильність вирішення судами спору.

Посилання заявника на те, що КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку імені Т. Г. Шевченка» ліквідовано, а міська рада не повинна нести за неї відповідальність також є необґрунтованими.

Апеляційний суд правильно вказав, що у разі ліквідації КО, платником будь-якої заборгованості є саме Івано-Франківська міська рада, з якою укладено контракт, що також узгоджується із висновками, відображеними в постанові Верховного Суду від 25 жовтня 2018 року (справа № 344/8156/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради щодо невиплати компенсації за 3 дні відпустки та стягнення середнього заробітку за час затримки).

Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій по суті спору, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з тим, Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що суди безпідставно стягнули кошти з Івано-Франківської міської ради шляхом списання коштів із рахунків виконавчого комітету, оскільки міська рада та Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради є двома різними юридичними особами. Саме Івано-Франківська міська рада була засновником КО «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку імені Т. Г. Шевченка», яка на даний час ліквідована, а Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради не має відношення до вказаної КО.

При цьому, місцевий суд взагалі не вказав, якою нормою матеріального чи процесуального права керується при такому вирішенні спору, а посилання на принципи і завдання цивільного судочинства є загальними і не передбачають можливості стягнення коштів з однієї юридичної особи за рахунок іншої, яка не є відповідальною за позовом, не порушувала прав позивача.

Апеляційний суд на вказане уваги не звернув, хоча такі доводи були в апеляційній скарзі Івано-Франківської міської ради (том 3, а. с. 140-142).

Згідно із частинами першою та четвертою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне оскаржувані судові рішення змінити, виключивши з резолютивної частині рішення суду першої інстанції, яке було залишено без змін постановою апеляційного суду, посилання на те, що кошти з Івано-Франківської міської ради стягуються шляхом списання з рахунків Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.

При цьому, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій по суті спору не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне в решті оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Івано-Франківської міської ради задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17 березня 2021 року змінити, виключивши з мотивувальної та резолютивної частин рішення міського суду посилання на стягнення коштів шляхом списання з рахунків Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.

У решті рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк