Провадження №22-ц/812/387/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Бондаренко Т.З.,

суддів- Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №490/10876/19 за апеляційною скаргою

Приватного акціонерного товариства

«Українська пожежно-страхова компанія»

на рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 13 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщенні того ж суду, за позовом

ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» в особі Миколаївської філії приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», Моторного транспортного страхового бюро України, за участю третьої особи ОСОБА_3 , про стягнення невиплаченої суми страхового відшкодування та матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» в особі Миколаївської філії приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», Моторного транспортного страхового бюро України про стягнення невиплаченої суми страхового відшкодування та матеріальної шкоди.

Позивач зазначав, що 19 серпня 2019 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), в результаті якої транспортний засіб, яким керував позивач, було безповоротно пошкоджено. Постановою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 05 листопада 2019 року у справі № 477/2302/19 винним у скоєнні цієї ДТП визнано третю особу ОСОБА_3 та притягнуто його до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП у вигляді адміністративного штрафу. ОСОБА_3 на момент ДТП мав дійсний страховий поліс, виданий ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія». Відповідно до умов цього полісу, ДТП яка сталася 19 серпня 2020 року є страховим випадком, а у відповідача, як страхової компанії виникає обов`язок відшкодувати нанесені третьою особою збитки. Однак страхова компанія, посилалась на те, що ОСОБА_3 не був законним користувачем транспортного засобу на якому він рухався (BMW з номерним знаком НОМЕР_1 держави Латвія). Позивач зазначає, що така відмова є незаконною, та суперечить чинному законодавству.

Враховуючи викладене, просив стягнути з відповідачів на його користь суму 166 420,72 грн, а саме: безпідставно невиплачене страхове відшкодування у сумі 163 152, 32 грн. за беззворотньо пошкоджений належний йому мікроавтобус ФИАТ 220 L реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок ДТП яка сталася 19 серпня 2019 року; понесені витрати за проведення експертної оцінки на суму 2500 грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно страхова компанія» на користь ОСОБА_1 95 961 грн 02 коп. страхового відшкодування за пошкоджений належний йому мікроавтобус ФИАТ 220 L, 2005 року випуску, VIN код НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок ДПТ, яка сталася 19 серпня 2019 року. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Моторного транспортного страхового бюро України відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що договір страхування укладений між заподіювачем шкоди ОСОБА_3 та ПрАТ «Українська пожежно страхова компанія» відповідає вимогам закону, не є розірваним, не визнаний недійсним, тобто є діючим, а ДТП яка відбулася 19 серпня 2019 року страховим випадком, в зв`язку з чим страхова компанія зобов`язана виплатити страхове відшкодування у межах умов договору.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» подало апеляційну скаргу в якій посилалося на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову до них відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд залишив поза увагою той факт, що відповідно до встановленого у ч. 5 ст. 380 Митного Кодексу України та ст. 31 Закону України «Про дорожній рух» особа, яка ввезла транспортний засіб в митному режимі тимчасового ввезення, не мала права передавати цей транспортний засіб у володіння, користування та розпорядження ОСОБА_4 , а останній у свою чергу, зобов`язаний був не допускати випадків керування таким транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені Митним Кодексом України.

За вказаних обставин, ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» в апеляційній скарзі зазначала про неправомірність володіння транспортним засобом заподіювачем шкоди, через що ДТП, яка сталася за його участю - не є страховим випадком.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам.

Так, з матеріалів справи, вбачається, що 19 серпня 2019 року за участі позивача, який керував автомобілем ФИАТ 220 L реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 та ОСОБА_3 , який керував автомобілем BMW з номерним знаком НОМЕР_4 942 держави Латвія, у м. Миколаєві по проспекту Богоявленському в районі будинку №538 сталася дорожньо - транспортна пригода. За результатами цієї пригоди стосовно ОСОБА_4 складено протоколи про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 130 КУпАП та статтею 124 КУпАП.

Постановою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 05 листопада 2019 року у справі № 477/2302/19 закрито провадження у справі щодо притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП за відсутністю у його діях складу цього адміністративного правопорушення. Також ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 340 грн.

Між третьою особою ОСОБА_3 та приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» 20 липня 2019 року укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується виданим йому Полісом № АО/1439894 (далі Поліс). Строк дії цього договору до 20 липня 2020 року. Забезпеченим транспортним засобом відповідно до пункту 7 Полісу є BMW з номерним знаком JRE 942 держави Латвія. Номер кузова, шасі, рами НОМЕР_5 . Тип транспортного засобу В1, рік випуску 1992.

В той же час, листом від 29 грудня 2019 року № 5026/18 Страхова компанія, розглянувши заяву ОСОБА_1 від 16 вересня 2019 року щодо виплати страхового відшкодування шкоди внаслідок ДТП, відмовила у такій виплаті, посилаючись на те, що ОСОБА_3 не був правомірним користувачем транспортного засобу BMW реєстраційний номер НОМЕР_6 , у зв`язку з чим він не є особою, відповідальність якої застрахована згідно з Полісом №АО/1439894 від 20 липня 2019 року. З огляду на викладене Страхова компанія не вважає ДТП, яка мала місце 19 серпня 2019 року, страховим випадком.

Виходячи з аналізу положень статті 627 ЦК України та статті 44 ГК України, сторони є не лише вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, але й здійснюють власну діяльність на основі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Пунктом 3 частини першої статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані зокрема з, відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

За приписами частин першої та другої статті 981 ЦК України договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката). У разі недодержання письмової форми договору страхування такий договір є нікчемним.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 8 Закону України «Про страхування» та ст. 6 Закону України № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV) страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Виходячи з наведених обставин та вимог зазначеного закону, районний суд дійшов правильного висновку про те, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 , як власника транспортного засобу BMW з номерним знаком НОМЕР_4 942 держави Латвія застрахована у порядку визначеному законодавством. Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, про що видано Поліс №АО/1439894 зі строком дії до 20 липня 2020 року, укладений 20 липня 2019 року між винуватцем ДТП ОСОБА_3 та Страховою компанією відповідає законодавчо встановленій формі, на даний час сторонами не розірваний, не визнаний недійним, тобто є чинним, а тому вказаний договір, підлягає обов`язковому виконанню сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до положень частини 1 статті 397 ЦК України - володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Частина 3 статті 397 ЦК України визначає, що фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Положеннями ч.ч. 1-3 статті 1187 ЦК України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах.

Відповідно до пунктів 1.4, 1.5, 1.6, 1.7, 1.8, 1.12 статті 1 Закону №1961-lV особи, відповідальність яких застрахована - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Наземні транспортні засоби (далі - транспортні засоби) - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах.

Власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована;

Страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору;

Дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки.

Пунктом 22.1. статті 22 Закону № 1961-lV - у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пунктом 37.1. статті 37 Закону № 1961-lV встановлено, що - підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:

37.1.1. навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону;

37.1.2. вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону);

37.1.3. невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

37.1.4. неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

За змістом частини 5 статті 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним поки не буде доведено протилежне.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексром.

Частина 1 статті 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення районного суду, останнім не встановлено заволодіння застрахованим автомобілем BMW з номерним знаком НОМЕР_4 942 держави Латвія неправомірним способом водієм ОСОБА_3 . З огляду на таке, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про відсутність права на управління транспортним засобом у водія BMW з номерним знаком НОМЕР_4 942 держави Латвія на момент скоєння ним ДТП та підстав для виплати страхової суми страховою компанією, яка застрахувала цей автомобіль.

Відповідно до пункту 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Крім того, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відтак, за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб, законність володіння таким транспортним засобом презюмується. При цьому, районним судом не встановлено, а скаржником не надано належних та допустимих доказів в розумінні статей 76-80 ЦПК України на підтвердження відсутності реєстраційних документів у водія забезпеченого транспортного засобу - BMW з номерним знаком НОМЕР_4 942 держави Латвія на момент ДТП, чи доказів відсутності посвідчення водія у фізичної особи ОСОБА_5 .

Відтак, районний суд, дослідивши наявні у справі докази, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що укладаючи договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АО/1439894) з умовами щодо відповідного страхового платежу, який страховик повинен здійснити страхувальнику, що є особою, відмінною від тієї, яка є фактичним власником або ввезла автомобіль на територію України з метою використання в особистих цілях, суд не встановив спеціальних заборон щодо страхування автомобілів, ввезених в Україну на умовах тимчасового до одного року використання. А відтак саме у Страхової компанії виник обов`язок виплатити позивачу ОСОБА_1 суму страхового відшкодування за завдану ОСОБА_3 шкоду транспортному засобу позивача.

Апеляційний суд також погоджується з висновком районного суду, щодо відхилення посилань відповідача про те, що ОСОБА_3 був неправомірним володільцем застрахованого автомобіля, оскільки відповідачем не було надано доказів, які б підтверджували незаконне заволодіння транспортним засобом водієм ОСОБА_3

Лист Одеської митниці Державної фіскальної служби від 20 листопада 2019 року №10466/10/15-70-69-19 суд обґрунтовано визнав неналежним доказом, оскільки в цьому листі міститься посилання на ввезення на територію України автомобіля з іншими реєстраційними даними. Крім цього такий лист не може бути спростовним для обставин щодо ввезення відповідною особою автомобіля водія BMW з номерним знаком НОМЕР_1 держави Латвія на територію України для власних потреб.

Частиною 1 статті 380 Митного Кодексу України, визначено, що тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов`язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом.

Посилання в апеляційній скарзі на неправильне застосування районним судом частини 4 статті 380 МК України, апеляційний суд також вважає необґрунтованим та зазначає, що порушення митних правил ввезення автомобілів на територію України може бути предметом адміністративної відповідальності особи, яка ввезла такий транспортний засіб. Зазначені обставини не є підставою звільнення від цивільної відповідальності учасників страхових відносин відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України "Про страхування", про що також правильно вказав районний суд.

Посилання в апеляційній скарзі на положення норм статей 16, 31 Закону України «Про дорожній рух» також не можна прийняти до уваги, оскільки обмеження встановлені цими нормами щодо використання ввезених в Україну автомобілів в режимі митного контролю, самі по собі не встановлюють факту неправомірного використання такого автомобіля, що є компетенцією відповідних органів та не звільняє саме страхову компанію від виконання взятих на себе зобов`язань за договором обов`язкового страхування.

Враховуючи наведені висновки, також є безпідставним посилання апелянта на те, що судом не застосовано положення ст. 8 Закону України «Про страхування», п.п. 1.4, 1.7 ст. 1, ст. 6 Закону № 1961-IV, оскільки суд керувався саме вказаними нормами, тоді як відповідач суб`єктивно викладає їх зміст.

В оскаржуваному рішенні, районний суд дійшовши до висновку щодо наявності підстав для здійснення відповідачем ПАТ « Українська пожежно-страхова компанія» страхової виплати, стягнув її на користь потерпілого ОСОБА_1 в розмірі 95961 грн. 02 коп. страхового відшкодування за пошкоджений внаслідок ДТП, яка сталася 19 серпня 2019 року мікроавтобус ФИАТ 220 L, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В частині розміру вказаного страхового відшкодування, апеляційна скарга не містить доводів щодо її заперечень.

За вказаних обставин, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення районного суду колегія суддів не вбачає підстав для його зміни чи скасування, як такого, що відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 13 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 22 березня 2021 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова