Баранівський районний суд Житомирської області
Справа № 273/1139/21
Провадження № 2-з/273/6/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року Баранівський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді- Васильчук О. В. при секретарі судових засідань Муравській В.Р. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Баранівка заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Біленького Вадима Володимировича про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Баранівського районного відділу Державної виконавчої служби Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Хмельницький ) про визнання недійсним розрахунку заборгованості і обчислення розміру заборгованості зі сплати аліментів , -

В С Т А Н О В И В :

28.04.2021 року до Баранівського районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Баранівського районного відділу Державної виконавчої служби Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Хмельницький ) про визнання недійсним розрахунку заборгованості і обчислення розміру заборгованості зі сплати аліментів .

Ухвалою Баранівського районного суду від 24.05.2021 року по даній справі відкрито спрощено позовне провадження без повідомлення ( виклику ) сторін.

23.07.2021 року до Баранівського районного суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 адвоката Біленького Вадима Володимировича про забезпечення позову вказаного позову.

В обґрунтування заяви, представник позивача вказує, що відповідач ОСОБА_2 постійно виїжджає за кордон, у зв`язку з чим можуть виникнути ускладнення із своєчасним виконанням судового рішення по даній справі в разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .. Вважає, що є реальна можливість вибуття із власності відповідача протягом розгляду справи судом майна, яке йому належить, що зробить неможливим або утруднить виконання боржником рішення суду, у випадку задоволення позову.

Представник позивача ОСОБА_3 просить в якості забезпечення позову накласти арешт на все майно ОСОБА_2 .

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3 , що діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Баранівського районного відділу Державної виконавчої служби Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Хмельницький ) про визнання недійсним розрахунку заборгованості і обчислення розміру заборгованості зі сплати аліментів .

В заяві про забезпечення позову представник ОСОБА_1 просить накласти арешт на все майно відповідача ОСОБА_2 , але не вказує на яке саме.

Підставами для необхідності вжиття заходів забезпечення позову заявником зазначено існування небезпеки невиконання рішення суду про стягнення заборгованості по аліментам.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року № 9 , розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, при розгляді заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту, суд, на підставі наданих позивачем доказів має дійти висновку про те, що такі дії, на які посилається заявник, реально можуть бути вчинені.

Наявність ризику вчинення будь-якою особою дій, які в подальшому зможуть призвести до неможливості виконання відповідного судового рішення, має бути не ілюзорним, а підтверджуватись доказами, які б давали сторонньому незалежному спостерігачу зробити висновок про реальність такого ризику.

Відповідно до вимог ч.1 та ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй Постанові 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

Вказана норма імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення вимоги чи позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Дослідивши матеріали, подані в обґрунтування заяви про забезпечення позову, суд прийшов до висновку, що позивач не надав доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, зазначених в ч. 2 ст. 149 ЦПК України, крім того, позивач не зазначає конкретно на яке майно просить накласти арешт.

Заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим вимогам, а також мають бути безпосередньо пов`язанні з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Для забезпечення суду процесуальної можливості встановити співмірність заявленого виду забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, заявник повинен подати суду докази на підтвердження ринкової вартості належного відповідачу майна станом на час звернення до суду.

В заяві про забезпечення позову відсутня будь-яка інформація про ринкову вартість земельних ділянок та житлового будинку, про які заявник говорить в мотивувальній частині своєї заяви, що позбавляє суд можливості вирішити питання про співмірність заявлених позивачем вимог вартості майна, на яке позивач просить накласти арешт, відтак заява про забезпечення позову суперечить поняттю співмірності, яке передбачене ч. 3 ст. 150 ЦПК України.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Враховуючи вищевикладене, в заяві про забезпечення позову позивачем не наведено обґрунтованих та об`єктивних доказів щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно, яке належить відповідачу, не доведено, що невжиття таких заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також, що такий захід забезпечення співмірний заявленим позовним вимогам.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 81, 149, 151, 153, 258-261, 353, 354 ЦПК України, суддя,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Біленького Вадима Володимировича про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Баранівського районного відділу Державної виконавчої служби Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Хмельницький ) про визнання недійсним розрахунку заборгованості і обчислення розміру заборгованості зі сплати аліментів - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Баранівський районний суд Житомирської області протягом 15 днів з дня її проголошення.

Суддя: О.В.Васильчук