Справа № 204/2089/21
Провадження № 2/204/1179/21
РІШЕННЯ

іменем України

27 липня 2021 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючий суддя Книш А.В.,

секретар судового засідання Шаповалова В.В.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати спільним сумісним майном подружжя двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; поділити спільне майно подружжя, придбане за час шлюбу між сторонами наступним чином: 1) визнати за позивачем право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; 2) визнати за відповідачем право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на користь позивача збитки у вигляді витрат на юридичні послуги у розмірі 9320 грн, а також витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 3 квітня 1993 року він зареєстрував шлюб з відповідачем, який рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2021 року було розірвано. За час шлюбу у сторін народився син, який вже повнолітній. Зазначає, що після розірвання шлюбу позивачу довелося виїхати із житла через психологічний та моральний тиск колишньої дружини та сина. Вказує, що квартира АДРЕСА_2 юридично була подарована відповідачу її батьком у 2002 році. Однак, перед цим дана квартира була придбана батьками відповідача та оформлена на себе, після чого квартира одразу ж була переоформлена на відповідача. Кошти на придбання квартири були надані позивачем також. Квартира була придбана за 3000 доларів США, її технічний та цільовий стан не відповідав умовам проживання. Після дарування квартири відповідачу, позивач протягом багатьох років почав проводити в житлі будівельно-ремонтні роботи. Зазначає, що ним були здійснені внутрішні роботи (сантехнічні, заміна труб, комунікацій, дверей та вікон, шпаклювання та фарбування стін, ремонт підлоги). Також в квартирі залишилися будівельні інструменти позивача. В даний час реальна вартість квартири становить 547950 грн. Також за час спільного життя на сумісні кошти був придбаний холодильник NORD, телевізор діагональ 32 дюйми, маленький телевізор діагональ 18 дюймів, миючий пилосос, мультиварка, кухонний комбайн, кухонна стінка, котел ОГВ, газова плита, дві шафи для білизни, два дивани. Таким чином, внаслідок особистої праці позивача та спільними матеріальними витратами суттєво збільшилось у вартості майно, яке належить відповідачу на праві особистої власності, а саме спірна квартира. Позивач зауважує, що через дії відповідача він залишився абсолютно без майна після розірвання шлюбу, тимчасово проживає у брата та на постійній основі жилої площі не має. Вважає вказані обставини несправедливими, оскільки він проживав за весь час шлюбу в квартирі та скеровував свої сили та доходи на розвиток потреб родини та сина, які в подальшому залишили позивача без засобів для існування. Добровільно компенсувати позивачу частину вартості майна відповідач не бажає, правовстановлюючих документів на спірну квартиру позивач не має, однак в паспорті позивача наявна реєстрація місця проживання за адресою спірного майна. Всі квитанції та чеки, що підтверджують участь позивача у покращенні житлових умов, його витрати у шлюбі, здійснення капітального ремонту, залишилися в квартирі. Враховуючи, що позивач вкладав в розвиток та утримання значні кошти, та здійснив невід`ємні поліпшення спірної квартири, вважає за можливе поділити подаровану відповідачу під час їхнього шлюбу квартиру. Позивач також зазначає, що у зв`язку з відсутністю у нього спеціальних знань в області права, він був вимушений звернутися за професійною юридичною допомогою в юридичну компанію, в касу якої позивачем було сплачено суму у розмірі 9320 грн, з вини відповідача.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 6 квітня 2021 року відкрито провадження у зазначеній цивільній справі за правилами загального позовного провадження.

30 квітня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначає, що після розірвання шлюбу позивач за місцем своєї реєстрації АДРЕСА_3 , не проживає за власним бажанням. На протязі 2-3 місяців після розірвання шлюбу він збирав свої особисті речі, а також взяв телевізор Смарт TV, ноутбук, предмети кухонного вжитку для особистого користування, зварювальний апарат та електроди до нього. Вказане майно позивач вивіз за місцем проживання свого рідного брата, де мешкає сам на теперішній час. Стверджує, що відповідач за власною ініціативою залишив спірну квартиру, але користується ключами, які в нього маються на теперішній час. В квітні 2021 року позивач прийшов у квартиру у відсутність відповідача, забрав свої особисті речі літнього періоду, а також зварювальний апарат з електродами, що було зафіксовано сином за допомогою відеозйомки. Зазначає, що 6 березня 2004 року між відповідачем та її батьком ОСОБА_5 був укладений договір дарування 20/100 частин домоволодіння АДРЕСА_4 . 30 квітня 2003 року батько відповідача за власні особисті кошти придбав вказану частку домоволодіння та придбана спірна квартира потребувала ремонтних робіт, які батько відповідача робив самостійно за власні кошти і за допомогою фахівців, праця яких оплачувалась ним особисто. Ремонтні роботи, які було необхідно зробити для того, щоб сторони заселилися в спірну квартиру і мали можливість там проживати відбувались у 2003-2004 роках, коли власником цієї нерухомості був ОСОБА_5 . За період проживання в спірній квартирі сторони робили поточні ремонти для підтримання належного стану квартири, капітальних ремонтних робіт сторонами не проводилось, за винятком встановлення в 2015-2016 роках металопластикових вікон. Вважає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених ним вимог про істотну збільшеність майна дружини внаслідок спільних грошових чи трудових затрат або затрат другого з подружжя. Щодо зазначення в позовній заяві переліку предметів побутової техніки та меблів, які були придбані за час спільного життя на спільні сумісні кошти, зауважує, що позивач не вказує вартість цього майна, не зазначає чи просить він поділити його між подружжям і який варіант поділу він пропонує. Враховуючи викладене, просить відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі.

Позивач та представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Позивач додатково суду пояснив, що в спірній квартирі з 2004 року по 2010 рік був здійснений значний ремонт, в якому він брав безпосередню участь, але доказів отриманих ним доходів, які б підтверджували можливість здійснення ним такого ремонту в нього не має, оскільки організації, де він працював вже не існують, будь-які відомості не збереглися. Зазначив, що батько відповідача купляв спірну квартиру за спільні кошти, тобто за кошти батьків відповідача, його та відповідача кошти. Стверджує, що ним на купівлю спірної квартири було надано 1200-1300 доларів США.

Відповідач та представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідач додатково суду пояснила, що ремонтом спірної квартири займалися виключно її батьки, своїх коштів вона з позивачем в купівлю квартири не вкладали, всі гроші позивача витрачалися виключно на їжу та одяг.

Суд, вислухавши сторони, їх представників, свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини.

З 3 квітня 1993 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2021 року, що набрало законної сили 23 лютого 2021 року, розірвано (а.с.15-18).

Батько позивача ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого в Третій дніпропетровській державній нотаріальній конторі 30 квітня 2003 року за реєстром №5-938 та зареєстрованого в Дніпропетровському інвентарбюро 20 червня 2003 року за №3735-58-641, був власником 20/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.46).

Відповідно до копії технічного паспорта, виготовленого станом на 26 грудня 2003 року, загальна площа приміщень квартири АДРЕСА_5 складає 52,9 м?, житлова 34,8 м?, допоміжна 18,1 м?, самовільно збудована, переобладнана площа приміщень 1,3 м? (а.с.49-52).

Рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної ради №36/3 від 20 лютого 2004 року вирішено узаконити розміри житлового приміщення позиції 1-4 площею 18,0 м? по АДРЕСА_4 за гр. ОСОБА_5 і вважати загальну площу приміщень квартири АДРЕСА_6 , кількість житлових кімнат 2 (а.с.48).

6 березня 2004 року ОСОБА_5 подарував відповідачу 20/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується копією договору дарування від 6 березня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., зареєстрованого в реєстрі за №2-474 (а.с.33-36, 46, 47).

Також в судовому засіданні встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені з вересня 2018 року, що підтверджується копією рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 21 січня 2021 року, де ОСОБА_3 вказала, що сімейні відносини припинені з вересня 2018 року та з якого встановлено, що ОСОБА_1 позовні вимоги визнав, а також копією заяви ОСОБА_1 від 21 січня 2021 року поданою у справі про розірвання шлюбу, де він вказав, що сімейні відносини втрачені від вересня 2018 року (а.с.16-18,101).

Свідок ОСОБА_6 , який є рідним братом позивача, в судовому засіданні пояснив, що з 2001 року сторони проживали разом на АДРЕСА_7 та через півроку вони поїхали жити до матері відповідача в будинок АДРЕСА_4 . Зазначає, що він продовжував спілкуватися з позивачем та в 2003 році позивач йому сказав, що він має намір купити будинок. Потім тесть позивача купив будинок за адресою: АДРЕСА_3 , який був у дуже запущеному стані. Протягом наступних 3-4 років здійснювався ремонт квартири, тобто відбувалося її нове будівництво. Кожного разу, як він приходив туди, бачив як позивач там працював. За чиї кошти здійснювався ремонт не знає, може лише здогадуватися. В 2004 році тесть подарував відповідачу спірну квартиру. Зі слів своєї покійної матері він знає, що позивач давав тестю гроші для купівлі спірного майна, але в якій сумі не знає.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 пояснив, що відповідач є його племінницею, так як її матір є його рідною сестрою, у зв`язку з чим він часто бував за адресою: АДРЕСА_3 , та знає, що батько відповідача купив спірне нерухоме майно та близько двох років робив там ремонт. Приблизно в 2003 році сторони заїхали проживати до даної квартири. Вказує, що знає, що спірна квартира була куплена за гроші батьків відповідача та позивач не брав участі в її купівлі. Також повідомив, що квартира була у непригідному стані для проживання під час її купівлі, батько відповідача особисто перекривав дах будинку, а він йому допомагав.

Свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що вона є матір`ю відповідача, в 2002 році донька з позивачем переїхали жити до неї з чоловіком. Потім виявилося, що квартира через стінку за адресою: АДРЕСА_3 , є вільною. Вона з чоловіком домовилися про купівлю даної квартири та дали за неї завдаток. Квартира була в поганому стані у зв`язку з чим її чоловік почав робити за їх спільні кошти там ремонт, позивач виконував лише фізичну працю, тобто він міг щось принести, віднести, подати. Повідомила, що для купівлі спірної квартири були використані лише її та її чоловіка кошти, а потім її чоловік вирішив подарувати дану квартиру своїй доньці, тобто відповідачу. Також повідомила, що дійсно в квартирі було здійснено переобладнання, узаконенням якого вона займалася особисто. Грошей доньки та її чоловіка вона ніколи не брала, оскільки вона з батьком відповідача мала власні заощадження. Позивач платив лише за ворота для гаражу та як він розраховувався за стіни вона не знає.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що є сусідом сторін у справі з 2001 року та знає зі слів батьків відповідача, що вони купили їй квартиру АДРЕСА_2 . Також пояснив, що бачив, як після купівлі квартири батько відповідача робив у квартирі вікна та столярку, а також кришу, але вже за допомогою свого родича. За чиї кошти робився ремонт свідок не знає, бачив лише як позивач робив вхідні ворота. Коли сторони вселилися у спірну квартиру, то зовнішній ремонт вже було закінчено, що з ремонтом в середині квартири свідок не обізнаний.

Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги судом враховується наступне.

Майнові відносини, які складаються між подружжям, урегульовано у нормах СК України.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Частиною першою статті 62 СК України визначено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, наведені положення закону встановлюють підстави обмеження (втручання) у права особистої власності одного з подружжя, внаслідок яких зменшується обсяг правомочностей колишнього одноосібного власника майна. Тому у статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Із змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 вересня 2020 року у справі N214/6174/15-ц (провадження N 14-114цс20) зробила висновок, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач повинен довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68, 70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

Ці вимоги застосовуються і у разі, якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилась у вартості, однак таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, не власник, має право на Ѕ частини збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане з вкладенням у об`єкт особистої приватної власності спільних коштів подружжя за час шлюбу.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Разом із цим за змістом указаної постанови істотність збільшення вартості майна одного із подружжя передбачає, що доля первинної власності стає незначною, співмірно малою за остаточною ціною. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат у майно, тобто вирішальне значення мають шляхи та способи збільшення такої вартості, яка має бути доведена тим з подружжя, хто претендує на таке майно.

Тобто застосування вказаних норм не виключає можливості визнання права спільної сумісної власності на об`єкт права особистої приватної власності одного з подружжя з подальшим визначенням часток при поділі такої власності лише з урахуванням особистих і спільних майнових та трудових затрат кожного з подружжя.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з частиною першою цієї статті кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тягар доказування існування обставин, з якими закон пов`язує виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги, тобто саме позивач повинен довести, що істотне збільшення вартості відбулося також за рахунок його особистих коштів та його власної трудової діяльності, що дає право застосувати до спірних правовідносин положення статті 62 СК України.

За встановленими у справі обставинами, на підставі договору дарування 6 березня 2004 року відповідач прийняла у дар 20/100 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Отже, спірне майно, яке набуто відповідачем за час шлюбу, набуто нею в особисту приватну власність відповідно до пункту другого частини першої статті 57 СК України.

Доводи позивача з приводу того, що ним було надано батькові відповідача грошові кошти на купівлю спірної квартири, а тому таке майно слід визнати спільною сумісною власністю судом до уваги не приймаються з огляду на наступне.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Належних та допустимих доказів того, що договір купівлі-продажу, посвідчений в Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 30 квітня 2003 року за реєстром №5-938, є недійсним суду не надано. Допитаний за клопотанням позивача свідок ОСОБА_6 свідком участі позивача у купівлі квартири не був, а під час його допиту посилався лише на відомості, які були йому відомі зі слів його покійної матері.

Позивачем, відповідно до вимог статті 62 СК України, не доведено виникнення права спільної сумісної власності подружжя на зазначений об`єкт нерухомого майна з підстав, передбачених законом, а саме, що внаслідок здійснення капітального ремонту вартість отриманої відповідачем у дар спірних 20/100 частин будинку істотно збільшилась, і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність, адже сам по собі факт перебування позивача у шлюбі з відповідачкою на момент купівлі батьком відповідача спірного майна, дарування такого майна відповідачу та здійснення ремонту спірного об`єкта нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя.

Надана позивачем суду копія його трудової книжки на підтвердження факту можливості здійснення ним поліпшення спірної квартири та вкладу коштів внаслідок його праці судом до уваги не приймається, оскільки сама по собі копія трудової книжки не є належним та допустимим доказом участі позивача у збільшенні вартості спірного майна (а.с.23-25).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 бачив лише як позивач під час ремонту спірної квартири там працював, але за чиї кошти здійснювався ремонт він не знає, а тому такі показання свідка не є доказом участі позивача в істотному збільшенні вартості спірного майна внаслідок здійснення ремонту.

Разом з цим, свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 категорично заперечували участь позивача у здійсненому ремонті спірної квартири. Свідок ОСОБА_9 також повідомив суд лише про участь батька відповідача у зовнішньому ремонті квартири.

Таким чином, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження істотності збільшення вартості спірного майна внаслідок праці позивача та вкладення ним коштів. Крім того, позивачем не надано суду доказів збільшення остаточної вартості спірного майна в порівнянні з його первинною оцінкою, своїми процесуальними правами позивач та його представник розпорядилися на власний розсуд та клопотання про призначення відповідної судової експертизи не заявляли.

З огляду на викладене, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Оскільки, у задоволенні позову було відмовлено у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати, на підставі ст. 141 ЦПК України, розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 264 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду або через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне рішення складено 28 липня 2021 року.

Головуючий: