ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 липня 2021 року

м. Харків

справа №635/5982/20

провадження №22-ц/818/3830/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 січня 2021 року, постановлене під головуванням судді Савченка Д.М. в залі суду в смт. Покотилівка, Харківської області,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 15 січня 2021 року позов ОСОБА_1 - задоволено. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні користування та розпорядження житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 .. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1261 грн. 20 коп.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 31 березня 2021 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини що мають значення для справи, не встановив факти, які підлягають встановленню, не надав відповідачу належного доступу до правосуддя, не надав можливості на подачу відзиву на позовну заяву, у зв`язку з чим неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що договір довічного утримання, на підставі якого відповідач проживала в спірному будинку розірвано на підставі рішення суду. Позивач не має можливості розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, оскільки відповідач без належних правових підстав займає житлове приміщення будинку та чинить перешкоди власнику будинку у його праві користування та розпорядженні майном, між позивачем та відповідачем договір найму жилого приміщення не укладався, будь-які домовленості щодо проживання відповідача у спірному будинку між ними не досягнуто, а тому наявні підстави для усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні та розпорядженні власністю будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення з будинку ОСОБА_2 ..

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 26 липня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області, реєстраційний номер 693, згідно умов якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 належний їй житловий будинок літ «А-1» житловою площею 28,80 кв.м., загальною площею 44,70 кв.м. з надвірними будівлями: сарай «Б», літня кухня «Г», №1-2 огорожа, що знаходиться в АДРЕСА_1 , колишня адреса: АДРЕСА_2 ., а ОСОБА_2 зобов`язується довічно повністю утримувати ОСОБА_1 , надаючи їй необхідне харчування, одяг і забезпечуючи за нею належний догляд та необхідну допомогу, при цьому ОСОБА_1 залишається проживати у відчужуваному житловому будинку, вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу і необхідної допомоги) сторони встановили в розмірі однієї мінімальної пенсії на місяць, згідно діючого законодавства та у відповідності зі ст.751 ЦК України, яка буде підлягати індексації у порядку, встановленому законом. Зазначений правочин зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 26.07.2012 року за № 5120570.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21.07.2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01.12.2017 року, розірвано договір довічного утримання, укладений 26 січня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Ніколенко Г.А. за реєстраційним номером №693.Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 44,70 кв.м., житловою площею 28,80 кв.м. з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 09.05.2020 року довідка №208617344 житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 ..

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалась на те, що їй у цілому належав житловий будинок АДРЕСА_1 . За договором довічного утримання, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Ніколенко Г.А. 26.07.2012 року право власності на житловий будинок за вказаною адресою перейшло до ОСОБА_2 . Проте рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21.07.2017 року вищевказаний договір довічного утримання був розірваний і позивачу повернуто право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Право власності на зазначений будинок зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.12.2018р. на підставі рішення суду. Таким чином, позивач вважає, що ОСОБА_2 втратила усілякі права на спірний житловий будинок, у тому числі право проживати в ньому.

Статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, передбачений ст. 391 ЦК України.

За правилами вказаної правової норми власник майна має право вимагати усунення усяких порушень (перешкод) у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Захист від таких порушень права власності здійснюється за допомогою негаторного позову.

Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним.

Визначальним для захисту права на підставі ст. 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи свідчать про те, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1

Відповідач не є членом сім`ї власника будинку, та має право проживати в даному будинку на законних підставах лише за згодою власника будинку та укладеним між ними письмовим договором найму жилого приміщення.

Відповідач ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , без належних правових підстав, оскільки позивач дозволу на проживання ОСОБА_2 не надає. За вказаною адресою відповідач не зареєстрована.

Ст. 158 ЖК України передбачено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначити права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Підстав для користування відповідачкою спірним будинком після переходу права власності до позивачки, - матеріали справи не містять.

Враховуючи, що відповідач у спірному будинку не зареєстрована, її проживання без відповідних правових підстав створюють позивачці перешкоди у вільному володінні та користуванні своєю власністю, тому суд дійшов правильного висновку про задоволення позову та усунення перешкод позивачу у користуванні власністю шляхом виселення відповідачки із спірного будинку.

Доводи відповідачки про те, що нею було істотно поліпшено будинок, не є підставою для відмови у позову. Проте вона не позбавлена можливості звернутися за компенсацією витрат для здійснення вказаних поліпшень.

Посилання апелянта про неналежне повідомлення відповідачки щодо розгляду справи, та не направлення їй судової повістки за адресою спірного будинку, колегією суддів не приймається до уваги, оскільки в матеріалах справи міститься оголошення про виклик особи, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме (а.с.48), що є належним повідомленням, у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 28.07.2021 року.