Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2021 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Іванченко А. М. , за участю секретаря судового засідання Дереклєєвої А.О., представника позивача - адвоката Конишева А.Г., представника відповідача - Дідур І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в м. Маріуполі Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що постановою інспектора 1 батальйону 1 роти Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції Дідура І.І. серії ЕАА №226067 від 03.12.2017 року його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення в розмірі 255,00 грн. Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 10.12.2018 року вищевказану постанову серії ЕАА №226067 від 03.12.2017 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності скасовано та закрито справу про адміністративне правопорушення. Крім того, постановою інспектора 1 батальйону 4 роти Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції Сомікова С.К. серії ЕАВ №1468791 від 29.08.2019 року його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121 КУпАП та накладено адміністративне стягнення в розмірі 340,00 грн. Рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя від 27.09.2019 року вищевказану постанову серії ЕАВ №1468791 від 29.08.2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності скасовано та закрито справу про адміністративне правопорушення. Вважає, що йому завдано майнову шкоду, яка становить 595,00 грн., оскільки йому довелось сплатити вказані суми штрафів. Також, у зв`язку з винесенням незаконних постанов про притягнення до відповідальності, позивачу було завдано значних моральних страждань, які полягали у душевних стражданнях з приводу грубого порушення його прав представником влади. Через неправомірну поведінку працівника поліції від позивача потребувало додаткових зусиль, значної кількості часу та зусиль, у зв`язку з чим він знаходився у стані постійного стресу та нервозності, в нього погіршилось самопочуття, були різкі перепади настрою, через постійне хвилювання погіршився сон, що призвело до порушення нормального способу життя, депресії. Заподіяну моральну шкоду оцінює у розмірі 50000,00грн. На підставі викладеного, просив стягнути з казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 595,00 грн. та моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн.

Пізніше, позивач уточнив позовні вимоги, про що надав уточнену позовну заяву, в якій вказав, що крім того, 25.06.2019 року інспектором УПП в Донецькій області Мараховською О.А. відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 339912 за ст. 124 КУпАП. Постановою Жовтневого райсуду м.Маріуполя від 03.03.2020 року провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно нього за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Вказані дії працівників поліції спричинили йому шкоду, тому як він був вимушений звернутись до адвоката для захисту своїх прав у суді, витрачати свої гроші та час для відвідування судових засідань та доказувати перед судом свою невинуватість. За весь період розгляду справ за його позовами він знаходився в постійному моральному напруженні, у нього погіршився сон та нормальний ритм життя, тому він ніколи до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався та ПДР України не порушував. Складаючи відносно нього постанови та протокол про адміністративне правопорушення працівники поліції не взяли до уваги його пояснення та заявлені клопотання, незважаючи на те, що вони обґрунтовані, чим спричинили порушення його прав та приниження його гідності як людини, яка є водієм більше 40 років. Він оцінює заподіяну моральну шкоду в 50000,00 грн. Також, просить стягнути судові витрати по справі та витрати на правову допомогу.

Позивач та його представник, який діє на підставі ордеру, Конишев А.Г. у судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги та надали пояснення, аналогічні тим, що викладені в уточненій позовній заяві. Просили задовольнити уточнені позовні вимоги.

Представники відповідача Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції Дідур І.І., який діє на підставі довіреності, в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подано відповідну заяву про розгляд справи у відсутності представника відповідача, заперечував проти задоволення позовних вимог. Додатково надано відзив та заперечення, в яких зазначено, що позовна заява не містить посилань щодо завдання шкоди його особистим немайновим правам чи майну фізичної чи юридичної особи. Матеріальна шкода, яку позивач зазначив в позовній заяві, складається, на його думку, зі сплати штрафів відповідно до постанов про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, винесених поліцейськими УПП в Донецькій області ДПП по результату розгляду адміністративних справ, які позивачем було оскаржено у судовому порядку, проте вказане не є шкодою в розумінні чинного законодавства. Позивачем в якості доказу понесення ним витрат на сплату штрафів надано копії відповідних квитанції та відповідь ГУДКС України у Донецькій області щодо підтвердження зарахування коштів. З чого випливає, що позивачем було зроблено відповідний запит до ГУДКС України у Донецькій області, однак який не містив заяви про повернення сплачених коштів на особистий рахунок з посиланням на рішення суддів про скасування постанов. Саме такий порядок повернення сплачених коштів, без звернення до суду. Позивач до суду не надав доказів про звернення до ГУДКС України у Донецькій області із заявою про повернення сплачених коштів. З огляду на вказане, вимога позивача про відшкодування коштів за сплату штрафів в судовому порядку як відшкодування шкоди, не підлягає задоволенню. Щодо постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серія ЕАА № 226067 від 03.12.2017 відносно ОСОБА_1 , якою останнього притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 10.12.2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення - задоволено частково, постанову про накладення адміністративного стягнення серія ЕАА № 226067 від 03.12.2017, скасовано, провадження у справі закрито, в іншій частині позову відмовлено. В описовій частині рішення суд зазначив, зокрема: Відповідачем суду не надано доказів на спростування доводів позивача, а саме доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП. Дійсно, відповідач не зміг до суду надати докази відповідного правопорушення, а саме відео файли вчинення поручення ПДР та правомірності розгляду справи, оскільки позивач звернувся до суду з позовною заявою про скасування відповідної постанови (від 03.12.2017 р.) лише 02.07.2018 р., тоді як згідно до наказу МВС № 1026, відео з персональних реєстраторів патрульних, зберігаються на протязі 30 днів, тобто на момент звернення позивача до суду (02.07.2018 р.), відповідні відео файли нажаль було автоматизовано перезаписані. Також, судом не було з`ясовано достовірно законність розташування дорожнього знаку «В`їзд заборонено» на в`їзді до автозаправки «ОККО» в районі перехрестя вул. Бахчіванджи та вул. Флотської в м.Маріуполі, та не враховано відповідь державного підприємства «Донбас - Інформ - Ресурси» про відсутність в останнього відповідної схеми організації дорожнього руху, у зв`язку з тим, що згідно з проектом розташування автозаправки, відповідальність встановлення та утримання дорожніх знаків на відповідній території належить саме балансоутримувачу АЗС «ОККО». Для з`ясування належної схеми організації дорожнього руху на АЗС «ОККО» № 36 в районі перехрестя вул. Бахчіванджи та вул. Флотської в м. Маріуполі, УПП в Донецькій області ДПП в рамках даної цивільної справи, було надіслано лист до ТОВ «Фортуна - Сервіс» з запитом про надання схеми організації дорожнього руху на відповідній АЗС. Оскільки відповідь ще не отримано, вказаний документ до суду буде надано одразу після отримання відповідної відповіді. В позовній заяві позивачем зроблено хибні висновки, а саме зазначено, що необґрунтоване та незаконне складання вищевказаних постанов свідчить начебто про незаконність дій посадових осіб, які ініціювали та здійснили винесення постанов. Однак, у резолютивних частинах вказаних рішень суддів не зазначено будь яких висновків про незаконність чи протиправність дій інспекторів УПП в Донецькій області ДПП. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що притягнення його до адміністративної відповідальності спричинило йому моральну шкоду, яка полягає у душевному хвилюванні за порушені права, свій авторитет та гідність. Незаконне притягнення до адміністративної відповідальності спричинило йому моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 50000,00 грн. Наявність постанов інспекторів патрульної поліції про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, які були скасовані рішеннями суду, жодним чином не завдала моральної шкоди позивачу та не могло призвести до порушення його нормальних життєвих зв`язків. Разом з тим, позивачем не доведено факту завдання йому діями чи бездіяльністю працівників поліції моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з протиправністю дій і завданням шкоди. І не може бути доведено, оскільки протиправних чи не правомірних дій поліцейських, під час виконання службових обов`язків (винесення постанов), судами не визнавалось. Доводи позивача, щодо наявність страждань через витрати на правову допомогу та відвідування засідань належними та допустимими доказами в розумінні глави 5 ЦПК України не підтверджено. Навіть більше того, у обох рішеннях суду чітко вказано, що позивач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Позивач не надав суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених ним позовних вимог, а саме: в чому полягає спричинена йому моральна шкода, якими саме діями чи бездіяльністю відповідачів вона спричинена і чим підтверджується протиправність цих дій або бездіяльності відповідачів, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням винної особи, в чому полягає вина відповідача в спричиненні йому даного виду шкоди, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або інших втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні.

Представники відповідача Державної казначейської служби України, до судового засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які є працівниками УПП в Донецькій області в судовому засіданні пояснили, що діяли відповідно до закону, права та свободи ОСОБА_1 не порушували. Роз`яснювали йому його права та причину зупинки, ставилися до нього поважно. Клопотань від нього не надходило. Своїми діями вони моральну шкоду ОСОБА_1 не завдавали. До суду приходили на першу вимогу. Свідок ОСОБА_4 також пояснила, що саме за клопотанням позивача двічі відкладалися судові засідання, вона з`являлася своєчасно всі три рази.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Встановлено, що постановою у справі про адміністративне правопорушення від 03 грудня 2017 року серії ЕАА № 226067, водій - ОСОБА_1 03 грудня 2017 року о 14.17 год. 11 сек., за адресою Донецька область, м. Маріуполь, вул. Бахчиванджи, 93 керував транспортним засобом Kia Ceed державний номер НОМЕР_1 , при цьому здійснив рух в зоні дії дорожнього знаку 3.21 «В`їзд заборонено», виїхавши крізь нього, чим порушив п.8.4.в ПДР України - порушення вимог заборонних знаків та вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 122 КУпАП, у зв`язку з чим на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 10.12.2018 року у справі №263/8742/18, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 строк для звернення до суду з позовом. Скасовано постанову про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі від 03 грудня 2017 року серії ЕАА № 226067 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 122 КУпАП, у вигляді штрафу в розмірі 255 грн., провадження у справі про адміністративні правопорушення - закрито. Судові витрати у справі віднесено на рахунок держави. В іншій частині позову - відмовлено.

Згідно постанови серії ЕАВ №1468791 від 29.08.2019 p., винесеної поліцейським УПП у м. Маріуполі капралом поліції - Соміковим С.К. 29.08.2019 р. о 21 год. 31 хв. м. Маріуполь, пр. Нахімова, 132 А водій керуючи ТЗ рухався у якого не горіла лампа лівої фари в режимі ближнього світла в темну пору доби, чим порушив п. 31.4.3 ПДР керування транспортним засобом, що має несправності зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, у зв`язку із чим вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 121 КУпАП. По справі прийнято рішення про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.

Рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 27.09.2019 року у справі №266/5506/19, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Скасовано постанову серія ЕАВ №1468791 від 29.08.2019 року, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.121 КУпАП, справу про адміністративне правопорушення закрито.

Крім того, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №339912 від 25.06.2019 р. вказано, що 25.06.2019 року о17-31год. в Донецькій області, м.Маріуполі, Центральному районі вул. Митрополитська, біля буд.89 по вул. Миколаївській водій ОСОБА_1 , керуючи т.з. «КІА» державний номер НОМЕР_1 , не був уважний, рухаючись заднім ходом не впевнився в безпечності та скоїв зіткнення з т.з. «Міцубісі Пажеро Спорт» державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_6 , який також рухався заднім ходом. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив вимоги п.2.3б),10.9ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП.

Постановою Жовтневого райсуду м.Маріуполя від 03.03.2020 р. провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Згідно ч.1 ст.81, ч.4 ст.82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Законом визначено, що обов`язок відшкодувати завдану потерпілому шкоду покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю службової особи органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, інші докази.

Таким чином, з урахуванням положень ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, обов`язок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади виникає саме у держави, а не в органу державної влади, посадовою чи службовою особою якого є особа, чиїми незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю завдано шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Таким чином, Держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

При цьому, відповідно до п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011 центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Пунктом 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року, визначено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Так, позивачем ОСОБА_1 заявлено позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди, що виразилась в сплаті штрафів на підставі постанови у справі про адміністративне правопорушення від 03 грудня 2017 року серії ЕАА № 226067 у розмірі 255 грн. та постанови серії ЕАВ №1468791 від 29.08.2019 p. в розмірі 340 грн., а всього на суму - 595 грн.

Позивачем в якості доказу понесення ним витрат на сплату штрафів до Іллічівського районного суду м. Маріуполя надано копїї відповідних квитанції та відповідь ГУДКС України у Донецькій області щодо підтвердження зарахування вказаних коштів.

З наданої відповіді вбачається, що позивачем було зроблено відповідний запит до ГУДКС України у Донецькій області, однак запит не містить заяви про повернення сплачених коштів на особистий рахунок з посиланням на рішення суддів про скасування постанов. Саме такий порядок повернення сплачених коштів, без звернення до суду.

Позивач не надав до суду доказів про звернення до ГУДКС України у Донецькій області із заявою про повернення сплачених коштів та вмотивованої відмови про повернення сплачених сум штрафів.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст. 270 ЦК України відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Цим Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи. Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним.

Уточнені позовні вимоги не містять посилань щодо завдання шкоди його особистим немайновим правам чи майну фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до п.2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові зокрема внаслідок: незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Статтею 3 Закону визначено, що у випадках вказаних в ст. 1 Закону громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Серед вказаного переліку відшкодування, який є вичерпним, не зазначено штрафи, накладені посадовими особами органів поліції.

Суд вважає необхідним зазначити, що позивачем добровільно було сплачено кошти, вказані постанови про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу по справі про адміністративне правопорушення на примусовому виконанні у ВДВС за місцем проживання позивача не перебували.

Посилання позивача на те, що він був змушений сплатити, тому що, начебто, у разі не сплати суми подвоїлись, не заслуговують на увагу, з огляду на те, що на час оскарження постанов у суді, вони не направляються на виконання до відповідних органів до рішення суду.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивач помилково вважає, що сплачені ним штрафи є завданою йому матеріальною шкодою.

Крім того, суд доводить до відома позивача, що він не позбавлений права звернутись до ГУДКС України у Донецькій області із заявою про повернення йому сплачених сум штрафів.

Позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення витрат, понесених на правову допомогу при розгляді справ про адміністративне правопорушення та в суді, на підтвердження чого надано ордер про надання правової допомоги від 23.06.2020 року.

Згідно вимог ч.ч.1,3 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Отже, витрати понесені на правову допомогу адвоката, відносяться до судових витрат, і не можуть розцінюватись в сенсі завданої матеріальної шкоди.

Відповідно до норм ст.134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно норм ч.1, ч.7 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За нормами ч.ч.1,3 ст.143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Враховуючи зміст вищевказаних норм законодавства, вимоги щодо стягнення витрат пов`язаних з розглядом іншої справи, вирішуються в межах розгляду справи, де такі витрати були понесені, і не можуть бути предметом розгляду окремого позову про відшкодування матеріальної шкоди.

У зв`язку з чим, позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді витрат на правову допомогу, понесених при розгляді справи про адміністративне правопорушення та справи № 263/8742/18, №2-а/263/340/2018 за позовною заявою ОСОБА_1 до інспектора 1 батальйону 1 роти Управління патрульної поліції в м. Маріуполі Донецької області Дідура Ігоря Івановича про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення; справи № 266/5506/19, №2-а/266/81/2019 за позовною заявою ОСОБА_1 до інспектора 1 батальйону 4 роти Управління патрульної поліції в м. Маріуполі Донецької області Сомікова Сергія Костянтиновича та Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Однак ця норма встановлює лише загальні правові засади відшкодування зазначеної шкоди.

Згідно ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості ( ч.3 ст.23 ЦК України).

Згідно положень ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 статті 1167 ЦК України, встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Відповідно до положень зазначеної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювана.

Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової )шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явиш заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльність інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку із ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку із незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми та при настанні інших негативних наслідків.

Як передбачено ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 статті 1166 ЦК України закріплено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Що стосується постанови у справі про адміністративне правопорушення, то статтею 56 Конституції України та ст.1174 ЦК України закріплено принцип відповідальності держави або місцевого самоврядування за шкоду, завдану юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, яка відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, умовою застосуванням судом цивільно-правової відповідальності за вказаною правовою нормою, яка поширюється на не договірні зобов`язання, що виникають із правопорушень (деліктні) правовідносини, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової або посадової особи зазначених органів.

Сам факт закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення не є безумовною підставою для відшкодування моральної та матеріальної шкоди та не вказує жодним чином на неправомірність дій посадових чи службових осіб органів державної влади.

Виходячи з положень ст.ст.15, 16 ЦПК України та ст.17 КАС України, вирішення питання щодо правомірності рішень, дій чи бездіяльності службових або посадових осіб органів державної влади віднесено до компетенції адміністративних судів, а тому суд в порядку цивільного судочинства не може визнати правомірними чи неправомірними дії або бездіяльність службових або посадових осіб органів державної влади, як суб`єктів владних повноважень, так як визнання неправомірності дій не віднесено до компетенції цивільних судів.

Оскільки рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб вважаються правомірними, поки не встановлено протилежного, а такий факт може бути встановлено лише в порядку адміністративного судочинства, суд загальної юрисдикції не може робити висновків щодо неправомірності чи протиправності дій або бездіяльності органів державної влади стосовно складання постанови про адміністративне правопорушення.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п.п.5,8 ч.1 ст.23 Закону України «Про національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події; у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Відповідно до п.5 статті 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Виходячи з аналізу вказаного законодавства, позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки їх обґрунтованість в судовому засіданні не доведена.

Позивач не перебував під судом і слідством, його права не були порушені чи обмежені, він самостійно, реалізуючи своє право на оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, звернувся до суду з позовом про скасування постанов про притягнення його до адміністративної відповідальності. Жодних доказів на підтвердження заподіяння саме діями відповідачів позивачу моральної шкоди, протиправності таких діянь відповідачів та наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідачів позивачем суду не надано.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 13, 76-81, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в м. Маріуполі Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецької апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде виготовлений протягом 10 днів.

Суддя: А. М. Іванченко