Справа №339/409/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2021 року м. Болехів

Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Головенко О. С.

секретаря судового засідання Латик В.Є.

з участю представник позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в загальному позовному провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Долинського районного нотаріального округу Барабаш Руслана Степанівна про визнання недійсним договору дарування та поновлення права власності на квартиру,-

в с т а н о в и в:

10 грудня 2020 року ОСОБА_3 звернулася з позовом, в якому просить, поновивши їй строк для звернення до суду, визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між нею та сином ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Барабаш Р.С., визнавши за нею право власності на вказану квартиру.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що згідно архівного витягу з протоколу №10 засідання виконкому Болехівської міської Ради депутатів трудящих від 16 травня 1974 року її чоловіку з сім`єю Болехівською міською радою надано квартиру АДРЕСА_2 , що встановлено рішенням Болехівського міського суду в ході розгляду справ №339/326/14-ц та №339/35/17.

Загальна площа квартири становила 80,7м.кв., але при розірванні шлюбу з чоловіком ОСОБА_5 рішенням Народного суду Долинського району від 28.05.1978 р. розділено вказану квартиру на дві окремі, ізольовані одна від одної із двома окремими входами: в квартирі, площею 44,4 м.кв - залишилась проживати вона, а в квартирі, площею 36,3 м.кв. - її чоловік разом із сином ОСОБА_6 .

У грудні 1993 року вона приватизувала свою частину квартири і отримала свідоцтво про право власності і стала власником частини квартири, площею 44,4м.кв.

Іншу частину квартири 19 жовтня 2001 року приватизували чоловік та їхній син ОСОБА_6 з сім`єю.

Оскільки вона проживала одна, часто хворіла стійкими захворюваннями, систематично перебувала на лікуванні, то потребувала догляду та сторонньої допомоги. Іноді навідувався до неї син ОСОБА_4 , який переконав її у доцільності переоформлення квартири на нього в обмін на підтримку та допомогу, яку надаватиме у зв"язку з її хворобами та станом здоров"я.

Через свій психологічний стан та постійний біль, викликаний хворобою, нездатністю правильно та реально аналізувати та оцінити пропозицію укладення договору дарування, вона на той час не замислювалась про відсутність нагальної потреби в укладені даного договору, а також її спонукали побоювання щодо втрати квартири внаслідок протиправних дій її родичів, які звертались до суду з позовами про скасування свідоцтва про право власності на належну їй квартиру.

19 листопада 2013 року підписала в приватного нотаріуса договір дарування належної їй квартири. Через юридичну необізнаність, фізичний та психологічний стан при укладенні договору дарування вона була впевнена, що укладає договір про те, що відповідач здійснюватиме за нею догляд, надавати допомогу, а вона користуватиметься квартирою до смерті.

Крім того, вказує, що нотаріус при підписанні договору дарування не роз`яснила можливі наслідки укладення цього договору, зокрема, що квартира переходить у власність відповідача.

Після підписання нею оспорюваного договору, вона залишилася і надалі проживати одна у неналежній їй квартирі, утримувати її, оплачувати комунальні послуги, ключі від квартири не передала відповідачу, в який він не проживав і не проживає, оскільки постійно працює закордоном.

Між сім`єю відповідача та нею виникла суперечка з приводу утримання та проживання її в них, яке стало нестерпним і неможливим. Тому вона змушена була повернутись у подаровану квартиру, де за нею здійснює догляд постійний сім`я її сина ОСОБА_6 .

Оскільки вона обходилась самотужки, не відчувала порушення її права після укладення договору через фактичне володіння квартирою, то не вбачала потреби звертатись до суду.

З жовтня 2020 року вона перейшла на повне утримання сина ОСОБА_7 і зрозуміла, що вчинила договір дарування в користь іншого сина під впливом помилки.

10 грудня 2020 року ухвалою суду залишено позовну заяву без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

23 грудня 2020 року призначено підготовче засідання та заборонено вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на підставі договору дарування посвідченого 19 листопада 2013 року приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Барабаш Р.С. до набрання законної сили рішення у справі.

31 березня 2021 року представник відповідача ОСОБА_8 подав відзив на позов, в якому просить в задоволені позову відмовити, оскільки вважає, що даний позов є не тільки безпідставним, але й викликає сумніви щодо намірів його подання саме позивачкою або поданий під впливом третіх осіб.

Звертає увагу на те, що з 2014 року ОСОБА_9 та ОСОБА_6 подавалось ряд позовів, щодо даної квартири і саме позивач брала участь у розгляді вказаних справ, в якості відповідачки, третьої особи, і заперечувала проти задоволення вказаних позовів. На час укладення договору дарування вона була здоровою, усвідомлювала свої дії. Стан її здоров`я погіршився влітку 2016 року, а тому не має підстав вважати, що договір укладений під впливом помилки (т.1,а.с.106).

31 березня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

06 квітня 2021 року представником позивача подано відповідь на відзив, додані копії рішень різних судів підтверджують, що ОСОБА_3 є повноцінним власником квартири АДРЕСА_1 . Вона вважала, що розпорядилася своїм майном, не підозрюючи, що 19 листопада 2013 року між нею та відповідачем був укладений договір дарування на підставі, якого безоплатно передала у власність вищевказану квартиру. Вона вважала, що уклала договір довічного утримання, де відповідач зобов`язується утримувати її до смерті, а після за належне утримання подарує йому квартиру. Крім того, позивачка до літа 2020 року проживала з відповідачем, який доглядав її. Однак, у зв`язку з його поганим доглядом, довелося переїхати на проживання до її молодшого сина ОСОБА_10 , де і в жовтні 2020 року повідомили про порушені її права власності на квартиру та запропонував звернутися до суду з вказаним позовом. Відповідач ввів позивача в оману, переконавши укласти даний договір дарування. В момент укладення цього договору позивачка не могла свідомо розуміти, що саме підписує, оскільки на момент його підписання вже хворіла на невиліковну неврологічну хворобу Паркінсона та беручи поважний вік, стан її здоров`я, довіру до сина, все це змусило її вчинити несвідомий вчинок, а саме укласти договір дарування її квартири (т.1, а.с.191-195).

13 травня 2021 року представником позивача ОСОБА_4 подано заперечення на відповідь на відзив, в якому вказує про те, що твердження позивача про те, що договір дарування укладений під впливом помилки є нічим необґрунтованим і таким, що не відповідає дійсності, оскільки вона укладала цей договір при повній свідомості, її дієздатність перевірялась нотаріусом; договір не був укладений під впливом важких обставин. Протягом попередніх 10-ти років саме ОСОБА_4 допомагав їй у всьому. Із другим сином - ОСОБА_6 та його дружиною ОСОБА_9 , які проживали в іншій частині квартири протягом цього часу, вона перебувала у дуже неприязних відносинах. Свою думку, як виявилось, вона поміняла наприкінці 2020 року, коли повернулась жити у вказану квартиру з приватного будинку ОСОБА_4 в с. Лисовичі.

Окрім того, позивач сама відстоювала дійсність цього договору в судах протягом 2014-2018 років.

Позивач на час посвідчення спірного договору дарування не виявила себе як безграмотна та неписьменна, вона власноруч зазначила своє прізвище та поставила свій підпис, тим самим засвідчивши, що текст договору їй повністю зрозумілий і її воля була направлена саме на укладення договору дарування квартири.

Позивача, беручи участь в судових засіданнях з літа 2014 року, постійно мала в наявності договір дарування чи його копію, то мала можливість звернутись до суду за захистом своїх прав і оскаржити його, із врахуванням 3-х річного строку звернення, до літа 2017 року, а позов вона подала аж наприкінці 2020 року.

За таких обставин слід вважати, що позивач пропустила строки позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні її позову (т.1, а.с.228-234).

Третя особа - приватний нотаріус Барабаш Р.С. подала заяву, в якій просить проводити розгляд справи без її участі (т.1,а.с.60).

Такі дії не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, згідно якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні підтвердила, що після укладення договору, відповідач привіз її додому, де вона й проживала. Договір дарування запропонував укласти син ОСОБА_11 (відповідач), оскільки мала на нього велику надію і була впевненою, що він ніколи її не покине, буде доглядати аж до смерті. Хворобою ОСОБА_12 хворіє протягом 6-7 років, однак при укладені оспорюваного договору була здоровою.

Свідок ОСОБА_9 , яка є дружиною сина позивача ОСОБА_7 пояснила, що на даний час позивач проживає у її дочки ОСОБА_13 , яка здійснює за нею догляд. Нещодавно при спілкуванні ОСОБА_3 повідомила, що має намір записати квартиру на її дочку. Однак, вона повідомила позивача, що це не можливо, оскільки вона подарувала квартиру синові ОСОБА_11 та просила піти до нотаріуса для анулювання вказаного укладеного правочину. Також підтвердила про те, що до укладення договору дарування стосунки її чоловіка з відповідачем були неприязні.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, свідка, повно та всебічно з"ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до такого висновку.

Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частиною першою статті 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як встановлено судом, предметом розгляду справи є правомірність укладення 19 листопада 2013року між позивачем ОСОБА_3 та її сином, відповідачем ОСОБА_4 , договору дарування квартири .

Встановлено, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 14 грудня 1993 року була власником квартири АДРЕСА_1 , площею 44,4 кв.м.(т.1, а.с.4).

В подальшому, 19 листопада 2013 року між нею та її сином ОСОБА_6 укладений договір дарування однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , площею 44,4 кв.м., згідно з яким позивач передала безоплатно у власність відповідачу належну їй на праві власності квартиру.

Договір дарування квартири укладений у письмовій формі, посвідчений приватним нотаріусом Барабаш Р.С. та зареєстрований в реєстрі № 3247 ( т.1 а.с.9-10).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказувала, що не мала наміру відчужувати вказану квартиру шляхом укладення договору дарування, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, а відповідач скористався її юридичною необізнаністю, фізичним та психологічним станом через важку хворобу, ввів її в оману.

Як зазначено в ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним, позивач в силу положень ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язана була довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог, що нею не виконано, хоча було її процесуальним обов`язком.

Так, згідно з частинами 1-3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У справі, яка є предметом розгляду, судом встановлено, що укладаючи оспорюваний договір дарування, сторони стверджували, що волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін та дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки ( п.8 договору).

У договорі зазначено, що сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру, дарувальник та обдаровані стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність вільних намірів при його укладанні, а також те, що цей договір не є фіктивним чи удаваним правочином ( п.9 договору).

У договорі також зазначено, що нотаріус роз`яснила наслідки укладення цих правочинів, зокрема статтю 233 ЦК України.( п.19 договору).

Окрім того, судом встановлено, що позивач, як сторона оспорюваного договору дарування, надала нотаріусу письмову заяву, якою підтвердила безоплатну передачу відповідачеві належної їй квартири за АДРЕСА_1 та зазначила, що розуміє правову природу укладеного договору.

Так, у заяві ОСОБА_3 від 19 листопада 2013 року зазначила: «Я, ОСОБА_3 , повністю розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, без будь-якого тиску зі сторони та відповідно до свого дійсного волевиявлення, володію українською мовою, даною заявою стверджую приватному нотаріусу Барабаш Р.С., той факт, що безоплатно передаю у власність згідно договору дарування гр. ОСОБА_4 квартиру за АДРЕСА_1 . На вище вказане нерухоме майно, яке мною дарується не претендую і в майбутньому ніяких претензій не буду пред`являти. Усвідомлюю, що з моменту укладення договору дарування у гр. ОСОБА_4 право власності виникає з моменту прийняття в дарунок (т.1, а.с.12-13).

Того ж дня, відповідачем зареєстровано право власності на подаровану йому квартиру, що стверджується з витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію № 13038439 від 19 листопада 2013 року (т.1, а.с.226).

Окрім того, наявні у матеріалах справи документи спростовують посилання позивача на помилку щодо правового характеру і наслідків для сторін спірного договору.

Так, судом встановлено, що укладаючи договір дарування, позивач на той час перебувала в добрих стосунках з сином ОСОБА_4 , відповідачем по справі.

Натомість з другим сином ОСОБА_6 та його сім"єю, зокрема невісткою ОСОБА_9 , їх дітьми, позивач була в неприязних відносинах і між ними виникали спори щодо права користування вказаною квартирою, які були предметами розгляду судів.

Зокрема, 04.07.2014року син позивача ОСОБА_6 звернувся з позовом про визнання договору дарування даної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Барабаш Р.С., зареєстрованим №3247 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , недійсним та просив касувати його.

Рішенням суду від 23 березня 2015 року в позові відмовлено (2/339/5/15).

При цьому, позивач ОСОБА_3 брала участь в судових засіданнях особисто, надавала пояснення з приводу безпідставності таких вимог, 29 жовтня 2014 року подавала заяву про застосування строку позовної давності, а також 25 грудня 2014 року нею подано зустрічну позовну заяву.

В подальшому за заявою ОСОБА_6 позивач ОСОБА_3 брала участь в судових засіданнях про перегляд рішення Болехівського міського суду від 23 березня 2015 року у зв`язку з нововиявленими обставинами та просила відмовити у їх задоволенні ( ухвала суду від 07 вересня 2016 року справа 8/339/3/16)

Також, ОСОБА_3 брала особисто участь в судовому засіданні в справі за заявою ОСОБА_6 про винесення додаткового рішення стосовно вимоги про визнання договору дарування квартири від 19.11.2013 року недійсною та надавала пояснення щодо безпідставності таких вимог.

12.12.2017року ОСОБА_14 (син ОСОБА_6 та внук позивача ОСОБА_3 ) також звертався із позовною заявою, в якій просив визнати недійсним та скасувати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений 19.11.2013 року приватним нотаріусом Барабаш Р.С. за реєстровим № 3247. ( справа 2/339/35/18)

Беручи участь в судових засіданнях, ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_15 , заперечуючи позовним вимогам ОСОБА_14 , просили відмовити у позові та застосувати строк позовної давності, рішенням суду від 25 квітня 2018 року в позові відмовлено.

Таким чином, протягом 4 років років позивач ОСОБА_3 разом із відповідачем відстоювали дійсність та правомірність укладення договору дарування і тому чітко усвідомлювала, що нею укладено саме договір дарування, а не довічного утримання (як про це зараз стверджує).

При цьому, уклавши договір дарування, позивач стала проживати у відповідача до жовтня 2020року, поки стосунки між ними не погіршились, про що вона ствердила у відповідді на відзив.

Зокрема, як встановлено судом, на час звернення позивача з даним позовом, відносини між нею та сином ОСОБА_4 , якому вона подарувала квартиру, погіршилися.

Натомість, позивач примирилася з іншим сином ОСОБА_6 , який раніше вже оспорював вказаний договір дарування квартири, стала проживати з його дочкою ОСОБА_16 , на прохання якої зверталася до нотаріуса щодо анулювання укладеного правочину, що також підтвердила свідок ОСОБА_9 , яка є дружиною сина позивача ОСОБА_6 .

Таким чином, позивач, отримавши у нотаріуса оригінал договору дарування, не оскаржувала його впродовж семи років, а навпаки, відстоювала у суді правомірність його укладення, проте у подальшому вирішила спірне майно відчужити на користь іншого сина, тому звернулася до суду з цим позовом.

Не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що в силу свого похилого віку та потреби матеріальної допомоги вона бажала укласти з відповідачем договір довічного утримання та думала, що укладає саме цей правочин, оскільки вказані обставини спростовуються зібраними по справі доказами, зокрема, змістом укладеного між сторонами договору дарування та судових рішень, стороною яких вона була.

Так, участь позивача в судових справах, де вже оспорювався вказаний договір дарування свідчить про те, що позивач є грамотною особою та про відсутність жодних доказів, які б підтверджували наявність обставин, що обмежували позивача у можливості розуміти значення і умови оспорюваного договору.

Доводи позивача з приводу утримання нею квартири та сплату комунальних платежів є необгрунтованими, оскільки нею не долучено будь-яких доказів на підтвердження таких витрат квитанцій про оплату комунальних послуг, тощо).

Посилання в позовній заяві на незадовільний стан здоров`я та похилий вік позивача суд не приймає до уваги, як підставу для визнання договору недійсним, оскільки на момент укладення договору позивач мала повну цивільну дієздатність, її дієздатність обмежена не була, а хворобою ОСОБА_17 позивач захворіла після укладення договору, про що свідчать матеріали справи та її пояснення в суді.

Отже, вказані обставини свідчать про те, що позивач не довела, що вона на час вчинення оспорюваного правочину мала намір на укладення договору довічного утримання, а не договору дарювання, помилилася з приводу природи договору дарування та не розуміла зміст прав та обов`язків, які у неї виникнуть на підставі такого договору.

Вказані обставини та презумпцію правомірності правочину, визначену статтею 204 ЦК України, позивач не спростувала належними та допустимими доказами.

За таких обставин, суд оцінивши всі докази у їх сукупності, врахувавши усі обставини справи, взаємовідносини сторін договору, які є близькими родичами, час, який минув з часу укладення договору, принцип справедливості рішення суду, дійшов до висновку про недоведеність заявлених позовних вимог, а саме того, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових правовідносин, ніж ті, які передбачені договором дарування.

З приводу клопотання позивача щодо поновлення строку позовної давності на звернення до суду, то слід зазначити, що позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Стаття 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Встановлено, що позивач дійсно пропустила строк звернення до суду.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

Одночасна відмова рішенням суду в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, як на цьому наполягав представник відповідача є помилковим трактуванням вимог закону.

Разом з тим, оскільки суд встановив, що вимоги позивача, за захистом якого він звернувся до суду, є недоведеними, то в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, то на підставі п. 9 ст. 158 ЦПК України, суд вважає за необхідним і скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Болехівського міського суду від 23 грудня 2020 року про заборону ОСОБА_4 вчиняти будь які реєстраційні дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 .

Підстав для відшкодування позивачу понесених судових витрат суд не вбачає, оскільки відповідно до вимог п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, у зв"язку з відмовою у позові судові витрати, пов"язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст.10,11, 12, 13, 89, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України,-

У Х В А Л И В :

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Долинського районного нотаріального округу Барабаш Руслана Степанівна про визнання недійсним договору дарування та поновлення права власності на квартиру відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Болехівського міського суду від 23 грудня 2020 року про заборону ОСОБА_4 вчиняти будь- які реєстраційні дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Болехівський міський суд.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Найменування та ім`я сторін, їх місцезнаходження та проживання :

ОСОБА_3 - реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_3 .

ОСОБА_4 - реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_4 .

Приватний нотаріус Долинського районного нотаріального округу Барабаш Р.С.- місцезнаходження вул.24 Серпня, 13 м.Болехів Івано-Франківської області.

Дата складання повного тексту рішення - 22 липня 2021 року.

Суддя О.С.Головенко