Справа № 946/5396/21
Провадження № 2/946/2722/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2021 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Адамова А.С.,

за участю секретаря Тюміної О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізмаїлі цивільну справу у порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності, -

ВСТАНОВИВ:

25.06.2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить визнати за нею право приватної особистої власності на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . Свої вимоги мотивує тим, що їй належить вказаний житловий будинок на підставі договору довічного утримання. Право власності зареєстроване КП «Ізмаїльське МБТІ» и записано в реєстрову - кадастрову книгу за № 2-48. 25.10.2003р. вона уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 . Шлюб між нею та відповідачем розірваний на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.05.2007р. Згідно умов вищезазначеного договору довічного утримання від 19.10.2004р., вона зобов`язалась, особисто, довічно повністю утримувати ОСОБА_3 , забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою. Утримання за вищевказаним договором, визначався сторонами у вигляді: забезпечення ОСОБА_3 житлом, шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному будинку; забезпечення триразовим калорійним харчуванням; забезпечення належними лікувальними засобами. У відповідності з п.4 ст. 746 Цивільного кодексу України, відчужувач ОСОБА_3 передала у власність належний її на праві приватної власності вищевказаний житловий будинок позивачці ОСОБА_4 при умові що вона, візьме ОСОБА_3 на довічне утримання і буде піклуватись до самої смерті. Вказані дії вчиняла особисто позивачка в своїх інтересах без допомоги відповідача. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Фактичні шлюбні відносини та спільне господарство між нею та ОСОБА_2 були припинені, згідно рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.05,2007р., справа № 2о-26-07, дані обставини вже встановлені судом. На теперішній час, у неї виникла необхідність відчужити вищевказаний житловий будинок з надвірними спорудами, але в зв`язку з тим, що він придбаний у період шлюбу з відповідачем, виникають перепони у реалізації майна.

Позивач у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, проте представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити.

Відповідач, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 на підставі договору довічного утримання, що посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Р.І. Апреленко від 19.10.2004р., зареєстрований в реєстрі за №2993 та право власності зареєстроване КП «Ізмаїльське МБТІ» и записано в реєстрову - кадастрову книгу за № 2-48.

25.10.2003р. ОСОБА_1 уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджено свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , видане Суворовською селищною радою Ізмаїльського району Одеської області 25.10.2003р.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , що видане відділом реєстрації актів цивільного стану по Ізмаїльському району Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, шлюб між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №112 від 11.09.2007р.

Шлюб розірвано на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.05.2007р. по справі №2о-26/07. Як вбачається із вказаного судового рішення, сторони не проживають разом з 2005р.

11.12.2007р. ОСОБА_1 отримала свідоцтво про зміну імені серії НОМЕР_3 , видане відділом реєстрації актів цивільного стану по Ізмаїльському району Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, згідно якого прізвище « ОСОБА_6 » вона змінила на « ОСОБА_7 », про що в Книзі реєстрації зміни імені від 11.12.2007р. зроблено відповідний актовий запис за № 11.

Згідно умов договору довічного утримання, що посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Р.І. Апреленко від 19.10.2004р., зареєстрований в реєстрі за №2993, позивачка зобов`язалась, особисто, довічно повністю утримувати ОСОБА_3 , забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою. Утримання за вищевказаним договором, визначався сторонами у вигляді: забезпечення ОСОБА_3 житлом, шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному будинку; забезпечення триразовим калорійним харчуванням; забезпечення належними лікувальними засобами.

У відповідності з ч.4 ст. 746 Цивільного кодексу України, відчужувач ОСОБА_3 передала у власність належний її на праві приватної власності вищевказаний житловий будинок позивачці ОСОБА_4 при умові що вона, візьме ОСОБА_3 на довічне утримання і буде піклуватись до самої смерті.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 14.04.2008 року ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 уклали шлюб 25.10.2003р., а договір довічного утримання укладений 19.10.2004р., то за загальним правилом вважається, що таке майно, як у будь-яке інше спільне сумісне майно набуте під час шлюбу, підлягає поділу в порядку, передбаченому ст. 70 Сімейного Кодексу України.

Однак фактичні шлюбні відносини та спільне господарство між нею та ОСОБА_2 були припинені ще з 2005р., згідно рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.05,2007р., справа № 2о-26-07, дані обставини вже встановлені судом.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. ст. 2 та 8 СК України саме Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини, зокрема, між подружжям. Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Системний аналіз зазначених норм цивільного та сімейного законодавства у сукупності зумовлює висновок, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суд має установити, чи був цей договір укладений саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям підлягають застосуванню передусім норми СК України.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за частиною третьою статті 61 СК України довести, що хоча майно придбавалося у період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Так, договір довічного утримання посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Р.І. Апреленко від 19.10.2004р., зареєстрований в реєстрі за №2993, укладено позивачкою в інтересах сім`ї, оскільки доказів того, що метою укладення договору були її власні, особисті інтереси, так само як і доказів того, що вона самостійно несла матеріальні витрати на виконання договору довічного утримання матеріали справи не містять, у зв`язку з чим, суд вважає, що майно, набуте позивачкою за договором довічного утримання, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу між ними в рівних частках.

Договір довічного утримання згідно з даним у законі (ст. 744 ЦК України) визначенням - це договір, за яким відчужувач передає набувачеві у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За правилами ст. 746 ЦК України сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. При цьому закон допускає, що набувачами за договором можуть бути кілька фізичних осіб, які стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання, на праві спільної сумісної власності, та відповідно несуть солідарний обов`язок перед відчужувачем (ч. 3 ст. 746 ЦК України). Зміст обов`язків набувача за договором довічного утримання визначений у ст. 749 ЦК України.

Таким чином, цивільне законодавство визначає, що виникнення спільної сумісної власності кількох осіб на майно, передане за договором довічного утримання, зумовлює солідарне виконання ними обов`язків за цим договором на користь відчужувача.

Судом встановлено, що позивачка набула права власності на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 під час шлюбу з ОСОБА_2 .

Однак, з аналізу позовних вимог, матеріалів справи та заяви відповідача, суд доходить висновку, що вказаний договір був укладений не в інтересах сім`ї, а в інтересах позивачки, та саме вона вчиняла всі дії, які передбачені зазначеним договором довічного утримання. У зв`язку з вказаним, суд вважає за необхідне відступити від презумпцію спільності майна подружжя та визнати вказане майно приватною особистою власністю позивачки.

Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 81 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ) про визнання права особистої власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної особистої власності на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: А.С.Адамов