22-ц/804/1726/21

Номер провадження 22-ц/804/1726/21
Доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Лопатіної М. Ю.,

Мальцевої Є. Є.,

секретар Целовальник К. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Кушнір Валерія Дмитрівна на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності, третя особа: приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Ходаріна Ольга Сергіївна,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності.

Позов мотивовано тим, що 16 січня 2015 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики про що останнім видана розписка, яка підтверджує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до вказаної розписки ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання повернути ОСОБА_1 грошові кошти у такій самій сумі, у строк та в порядку, встановлені розпискою, а в разі неповернення останніх передати у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві приватної власності. Станом на день звернення до суду ОСОБА_2 в добровільному порядку свої зобов`язання за розпискою не виконав, вказану квартиру у власність ОСОБА_1 не передав.

04 липня 2018 року Обухівським районним судом Київської області було відкрито провадження по справі № 263/16495/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Таким чином підтверджується факт порушення ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором позики (розпискою) та факт його обізнаності з липня 2018 року про звернення ОСОБА_1 до суду про стягнення з нього боргу за даним договором в судовому порядку.

08 листопада 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Ходаріною О. С., за реєстровим № 555, за умовами якого ОСОБА_2 подарував своєму синові ОСОБА_3 зазначену вище квартиру.

На підставі договору дарування 08 листопада 2018 року була проведена державна реєстрація права власності на квартиру за ОСОБА_3 та до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно був внесений запис про право власності № 28823708.

ОСОБА_2 , відчужуючи за безвідплатним договором належне на праві власності нерухоме майно своєму синові, будучи обізнаним про судовий розгляд справи за позовом про стягнення з нього заборгованості на користь ОСОБА_1 , міг передбачити негативні наслідки для себе, у випадку виконання можливого судового рішення про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметом оспорюваного договору дарування на прилюдних торгах, та переслідував єдину мету ухилитися від виконання грошового зобов`язання за рахунок відчужуваного майна та його подальшого збереження від примусової реалізації в рахунок погашення заборгованості за можливим рішенням суду про стягнення з нього боргу за договором позики. Укладений відповідачами договір дарування не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, у зв`язку з чим, є фіктивним на підставі ст. 234 ЦК України та який просив визнати недійсним із цих підстав, а також скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену Державну реєстрацію права власності № 28823708 за ОСОБА_3 , та стягнути з відповідачів на свою користь понесені судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано недоведеністю позивачем фіктивності такого договору дарування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Кушнір В. Д. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідачів судові витрати. Зазначає, що в порушення норм матеріального права, судом першої інстанції не застосовано до спірних правовідносин ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України, ст. 203, 215, 234 ЦК України. В порушення норм процесуального права, судом першої інстанції, проігноровано наведені позивачем висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду за 2019-2020 роки в аналогічних спорах, при цьому не наведено жодних мотивів для відхилення та неврахування даних висновків Верховного Суду та мотивів для врахування застарілих висновків Верховного Суду за 2018 рік.

Крім того, позивач з метою доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, надавав суду беззаперечні письмові докази на підтвердження фіктивності договору дарування. Відповідачами не надано жодного доказу на спростування даної обставини, що свідчить про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

В порушення ст. 77-80, 89 ЦПК України судом першої інстанції неналежним чином досліджені наявні в матеріалах справи докази, які беззаперечно підтверджують фіктивність договору дарування, оскільки відповідач відчужив належне йому на праві власності майно майже відразу після пред`явлення до нього позову про стягнення боргу з метою приховати майно від подальшого звернення стягнення на нього при виконанні рішення суду про стягнення боргу за розпискою.

Відзив на апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Басівського В. О. мотивований законністю та обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. Зазначає, що фактично доводи апеляційної скарги апелянта зводяться до його непогодження із винесеним судовим рішенням. Водночас, у своїй апеляційній скарзі апелянт також фактично зазначає нові підстави для задоволення позовної заяви, які не були викладені у первісній позовній заяві. Так, представник позивача адвокат Кушнір В. Д. серед численних доводів своєї апеляційної скарги зазначає, що укладений між відповідачами договір дарування є «фраудаторним» тобто таким, що вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним.

Таким чином, представник позивача адвокат Кушнір В.Д. у своїй апеляційній скарзі відходить від доводів позовної заяви, у якій було зазначено, що відповідно до положень ст. 234 ЦК України вважає укладений між сторонами правочин фіктивним з тих підстав, що він нібито був укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а тому фактично це можна вважати зміною підстав позовної заяви, що на стадії апеляційного розгляду справи не допускається.

У своїй апеляційній скарзі скаржник, як на підставу для задоволення позовних вимог вказує, що укладений між сторонами правочин в силу ст. 203 ЦК України суперечив моральним засадам суспільства, оскільки, на думку сторони позивача, відповідач ОСОБА_2 , діяв очевидно недобросовісно та зловживав своїми правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і був направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Вказане твердження є лише суб`єктивною думкою позивача та взагалі не відображає обставин вчиненого правочину. Разом з тим, зазначене також не було вказано позивачем у первісній позовній заяві як підстава для визнання правочину недійсним. Вказаним твердженням апеляційної скарги представник позивача, також фактично підміняє підстави вказаного позову на вигідні йому та до цього всього також додає відповідну судову практику.

Постановою Донецького апеляційного суду від 05 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Кушнір В. Д. залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2021 року постанову Донецького апеляційного суду від 05 січня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатом розгляду касаційної скарги Верховним судом зроблено висновок, що суд апеляційної інстанції, встановивши, що оспорюваний договір дарування спрямований на перехід права власності на нерухоме майно, оскільки набувач спірного майна зареєстрував у встановленому законом порядку за собою право власності на це майно, не надав оцінки діям ОСОБА_2 на відповідність принципам добросовісності, розумності та заборони суперечливої поведінки.

Також суд апеляційної інстанції не надав оцінки наслідкам, які настали у зв`язку із безоплатним відчуження боржником квартири на користь близького родича під час судового провадження про стягнення коштів, подальшим діям боржника, спрямованим на невиконання зобов`язання (рішення суду).

Суд апеляційної інстанції не врахував доводи позивача про те, що оспорюваний договір дарування був укладений після звернення позивача до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 04 липня 2018 року було відкрито провадження у справі № 263/16495/17, а ухвалою від 27 вересня 2018 року було закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду на 22 жовтня 2018 року.

Крім того, Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів позивача, не встановив обставин, встановлення яких є необхідним для правильного вирішення спору.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся за останнім відомим суду місцем проживання та розміщенням повідомлення про виклик на сайті судової влади (т. 2 а.с. 198, 217, 220, https://dna.court.gov.ua/sud4804/gromadyanam/opvds_21/962), тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Кушнір В. Д., яка просила скаргу задовольнити, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Басівського В. О., який просив залишити рішення суду без змін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ЦПК України).

Судом встановлено, що 16 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, на підтвердження укладення якого ОСОБА_2 видана розписка, відповідно до якої він взяв на себе зобов`язання повернути ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 30 000 доларів США у строк до 01 травня 2015 року та в порядку, встановленому розпискою, а в разі неповернення грошових коштів передати у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві приватної власності.

08 листопада 2018 року між ОСОБА_2 як дарувальником, від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , як обдаровуваним, від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_5 , був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 1 вищевказаного договору дарувальник безоплатно передав у власність обдаровуваного належну йому на праві приватної власності квартиру.

Відповідно до пункту 6 вказаного договору сторони домовилися, що під прийняттям дарунка слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдаровуваним від дарувальника документів, які посвідчують право власності на нерухоме майно, що є предметом цього договору, свідчить про те, що передача речі відбулася.

У пункті 9 вказаного договору зазначено, що дарувальник гарантує, що на момент укладення цього договору зазначена квартира не продана, не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не продана в іпотеку, у податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами (по договору найму (оренди) чи шлюбному контракту), як юридична адреса вона не використовується, заборгованості по податкам чи іншим платежам, які б стосувалися відчужуваної квартири, немає, сервітути відсутні. Треті особи як у межах так і за межами України не мають прав на цю квартиру.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 08 листопада 2018 року за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на нерухоме майно однокімнатну квартиру, загальною площею 36,1 м2, житловою площею 18,3 м2, яка знаходиться у будинку АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 123.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 вересня 2019 року у справі № 263/16495/17 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 була стягнута заборгованість за договором позики від 16 січня 2015 року у розмірі 948 850 грн, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 73 698 грн. 34 коп., а всього 1 022 548 грн. 34 коп.

Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частинами першою, другою статті 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) не відступила від зазначених вище висновків Верховного Суду України та зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь свого сина після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до суперечливої поведінки й зловживання правом.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України), заборони суперечливої поведінки та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Провадження у справі № 263/16495/17 у якій Обухівським районним судом Київської області 23 вересня 2019 року ухвалено рішення про стягнення із ОСОБА_2 боргу за договором позики від 16 січня 2015 року було відкрито 04 липня 2018 року (т. 1 а.с. 7).

Саме після звернення з цивільним позовом про стягнення заборгованості за договором позики між відповідачами, які є батьком та сином, був укладений спірний договір дарування квартири, яку ОСОБА_2 зобов`язався передати позивачеві в рахунок погашення цього боргу.

Доводи представника відповідача ОСОБА_2 про те, що останній був необізнаний про наявність судового провадження правового значення для справи не мають, оскільки видавши боргову розписку він був обізнаний про свій обов`язок повернути борг та діючи добросовісно у разі неможливості його повернення грошами мав передати позивачеві вищевказану квартиру.

Крім того, представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду не заперечував, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 вересня 2019 року передано на примусове виконання і погашення боргу відбувається з пенсії боржника за наявності у нього у власності земельної ділянки, що також свідчить про відсутність у нього наміру повертати позику шляхом уникнення звернення стягнення на майно.

Дослідивши матеріали справи та взявши до уваги пояснення учасників справи, апеляційний суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а відтак рішення суду першої інстанції необхідно скасувати.

Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання до суду першої інстанції позовної заяви, позивач сплатив судовий збір в розмірі 1 409 грн. 60 коп. (т.1, а.с. 4). За подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 114 грн. 41 коп. (т.1, а.с. 151).

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача, з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі по 704 грн. 80 коп. з кожного за подачу позову до суду першої інстанції та за подачу апеляційної скарги по 1 057 грн. 21 коп. з кожного.

Керуючись ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Кушнір Валерія Дмитрівна задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності задовольнити.

Визнати договір дарування укладений 08 листопада 2018 року між ОСОБА_2 як дарувальником, від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 як обдаровуваним, від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_5 ., квартири АДРЕСА_1 .

Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену державну реєстрацію прав: запис про право власності № 28823708 від 08 листопада 2018 року на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_3 , внесений на підставі рішення приватного нотаріусу Маріупольського міського нотаріального округу Ходаріної Ольги Сергіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 43944590 від 08 листопада 2018 року.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі пов`язані зі сплатою судового збору в сумі по 3 347 грн. 81 коп. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 23 липня 2021 року.

Судді В. М. Барков

Є. Є. Мальцева

М. Ю. Лопатіна