Справа №295/5167/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2021 року м. Житомир

Суддя Богунського районного суду м. Житомира Воробйова Т.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін

цивільну справу за позовом ОСОБА_1

до Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради

про захист порушених конституційних прав,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради (далі - відповідач) про захист порушених конституційних прав та стягнення моральної шкоди у сумі 38252,00 грн.

Обґрунтовуючи вимогу про відшкодування завданої моральної шкоди, позивач посилалась на те, що 06.12.2019, під час ознайомлення з матеріалами розгляду клопотання позивача від 27.11.2015, в Департаменті містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради порушені її конституційні права та заподіяно моральну шкоду. Відповідач неправомірно відмовився надати для ознайомлення ряд документів відповідно до клопотання позивача від 27.11.2015, незаконно відмовив розглянути порушення законодавства, зазначені в скарзі від 06.12.2019, та надати їм правову оцінку при надсиланні відповіді від 03.01.2020 №6487/13, а також у відповіді від 03.01.2020 виклав висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам законодавства.

Позивач вказує, що протиправні дії відповідача призвели до погіршення стану її здоров`я. Завдані душевні страждання позбавили її можливостей реалізації звичок та бажань, спричинили погіршення відносин з оточуючими, інші негативні наслідки. Дії відповідача призвели до погіршення життєвих зв`язків позивача та вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 38250,00 грн, позивач виходила з мінімального розміру штрафу та кількості допущених порушень, які вказують на службову недбалість (250 неоподаткованих мінімумів Х 17 грн Х 9 порушень).

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 12.05.2021 відкрито провадження за даним позовом у справі №295/5167/21, ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи.

09.06.2021 року представник відповідача Дідовець Ю.П. подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що відповідач позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та необґрунтованими.

У відзиві на позовну заяву вказано, що у позовній заяві позивач посилається на норми ст. 55, 56 Конституції України, однак норми Основного Закону України, які захищаються та які порушено виконавчим органом місцевого самоврядування, його посадовими особами, не конкретизовано.

Представник відповідача у відзиві вказує, що оскільки, на думку позивача, моральну шкоду їй завдано діями посадових осіб органу місцевого самоврядування, тому відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, даний спір підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства, отже провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 КАС України.

У відзиві зазначено, що твердження позивача про відмову надати для ознайомлення підготовлені та переданіх документи на розгляд постійної комісії стосовно клопотання від 27.11.2015 спростовується тим, що жодним нормативним документом не передбачено обов`язку щодо надання копій документів, які стали підставою для підготовки проектів рішень для розгляду на постійних комісіях міської ради. На постійних комісіях розглядаються проекти рішень, а не копії документів, адже відповідні структурні підрозділи вже вивчають документи і за результатами їх вивчення готують проекти рішень. Позивач наділена правом звернутися до міської ради чи постійної комісії щодо розгляду питання у її присутності, однак таким правом позивач не скористалася.

Позивач ставить під сумнів будь- які пояснення, які надаються або готуються спеціалістами департаменту, з приводу порядку підготовки проектів рішень.

Представник відповідача зазначає, що листом департаменту від 03.01.2020 №6487/13 позивача повідомлено, що копії фрагментів генерального плану м.Житомира, плану зонування, план червоних ліній були підготовлені на надані, однак позивач не згодна з ними, так як ставить під сумнів оригінали вказаної містобудівної документації.

Щодо фотографії забудови, яка була додана до заяви від 27.11.2015, представник відповідача вказала, що додавання будь-яких фотоматеріалів до клопотання щодо надання дозволу на відведення земельних ділянок не передбачено ст.118 Земельного кодексу України, яка регулює вказане питання, тому наявність чи відсутність таких фотоматеріалів не впливає на результати розгляду клопотання заявника щодо надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку.

Встановлення позивачем порушень при розгляді скарги при наданні відповіді департаментом від 03.01.2020 № 6487/13, на думку представника відповідача, є суб`єктивною оцінкою, оскільки скарга від 06.12.2019 була розглянута заступником директора ОСОБА_3 , відповідь надана листом департаменту від 03.01.2020 № 6487/13, із якою під підпис ознайомлено спеціаліста ОСОБА_4 .

Також, відповідно до змісту позовної заяви, позивач не згодна із тим, що надані для ознайомлення оригінали містобудівної документації, є оригіналами. У відзиві вказано, що саме оригінали містобудівної документації були надані позивачу для ознайомлення в тому вигляді, в якому зберігаються в департаменті. Позивач не зважає, що генеральний план, план зонування, план червоних ліній та детальний план території є різними видами містобудівної документації, і можуть існувати як окремо, так і поєднуватись, що передбачено ст.ст. 17-19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Саме з цією метою спеціалісти департаменту мали намір надати кваліфіковані роз`яснення, однак, позивач відмовилась їх слухати.

Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» був прийнятий у 2011 році, план зонування території м. Житомира на підставі генерального плану, затвердженого рішенням міської ради від 26.12.2001 №266, не виготовлявся та не затверджувався.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди представник відповідача вказує, що позивачем не підтверджено належними доказами факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а тому вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.

11.06.2021 до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач вказує, що відзив подано з пропуском строку, встановленого в ч.7 ст.178 ЦПК України. Вважає, що відзив подано з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки містить незаконне тлумачення норм законодавства, без зазначення їх взаємозв`язку із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується. У відзиві містяться незаконні висновки щодо порушення вимог законодавства, які зазначені у позові та не викладені фактичні обставини і докази на їх підтвердження з приводу заявлених позивачем позовних вимог.

У відповіді на відзив позивач посилається на те, що подання відзиву представником департаменту Дідовець Ю.П. є незаконним, оскільки в статуті не вказано, хто має право видавати довіреність від імені Житомирської міської ради.

На підставі викладеного, позивач просить відзив залишити без розгляду та справу розглянути за наявними матеріалами.

Суд відхиляє доводи позивача з приводу того, що відзив на позовну заяву подано з пропуском строку, встановленого для його подання, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 12.05.2021 відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Як видно зі змісту рекомендованого повідомлення про вручення поштового відпправдення, копію ухвали про відкриття провадження та матеріали позовної заяви представник відповідача отримав 24.05.2021 (а.с. 18). Відповідач скористався своїм процесуальним правим, та подав до суду відзив на позовну заяву, який був зданий на пошту 07.06.2021, тобто в межах строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття провадження відповідно до норм ч. 7 ст. 178 ЦПК України, відзив відповідає вимогам ч. 3-5 ст. 178, ст. 179 ЦПК України.

Відтак, правові підстави для залишення відзиву на позовну заяву без розгляду відсутні.

14.06.2021 позивачем подано заяву про доповнення вимог до відповіді на відзив, у якій позивач просить застосувати до Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради передбачені законом заходи за зловживання процесуальними правами, оскільки у відзиві порушено ряд норм процесуального права.

Частиною 2 статті 44 ЦПК України визначено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства.

Судом не встановлено, що при подачі до суду відзиву на позовну заяву представнокм відповідача Дідовець Ю.П. допущено дії, які мають ознаки зловживанням процесуальними правами, тому заява позивача від 14.06.2021 задоволенню не підлягає.

29.06.2021 позивачем ОСОБА_1 подано до суду заперечення про недійсність правочину, у якому вона просить визнати довіреність №1106/12 від 28.12.2020, якою Департамент містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради уповноважив Дідовець Ю.П. представляти інтереси департаменту у суді, недійсним правочином, так як у статуті Житомирської об`єднаної територіальної громади не визначено, кому дозволено оформляти довіреності від імені Житомирської міської ради. Оскільки представник відповідача діє на підставі на підставі довіреності, яка, на думку позивача, є недійсною, тому просить відзив на позовну заяву визнати зловживанням процесуальними правами.

Щодо посилання позивача на незаконність подання відзиву представником департаменту Дідовець Ю.П. та щодо недійсності довіреності № 1106/12 від 28.12.2020, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.48 ЦПК визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідно до ч.1 ст. 8 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно з положеннями ч.3 ст.8 ЦПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Положенням частини 1 статті 62 ЦПК України передбачено, що повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: 1) довіреністю фізичної або юридичної особи; 2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.

Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами (ч.3 ст.62 ЦПК України).

Департамент містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради має статус юридичної особи, керівником якої є ОСОБА_5 , що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань (а.с. 23).

На підтвердження повноважень представника відповідача головним спеціалістом, юрисконсультом відділу правового забезпечення документообігу юридичного департаменту Житомирської міської ради Дідовець Ю.П. надано копію довіреності № 1106/12 від 28.12.2020 (зі строком дії до 31.12.2021), яка видана директором Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради Блажиєвським І.Й., відповідно до змісту якої Дідовець Ю.П. має право представляти інтереси департаменту в усіх судових установах, виступати від його імені в якості позивача, відповідача, третьої особи (а.с. 22).

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань, Дідовець Ю.П. може вчиняти дії від імені Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради, у тому числі підписувати договори, тощо (має право діяти від імені Департаменту без довіреності в судових органах України всіх інстанцій без права відмови, зміни, відкликання, визнання позову, відмови від апеляційних, касаційних скарг, укладання мирової угоди, з правом посвідчення копій документів (а.с.23).

На підставі вищевикладеного, керуючись положеннями ст. 58, 62 ЦПК України, суд дійшов висновку, що представник Дідовець Ю.П. надала належні та достатні документи, які підтверджують її повноваження на представництво в даній справі відповідача - Департамент містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради, а видана директором департаменту Блажиєвським І.Й. довіреність №1106/12 від 28.12.2020 відповідає вимогам законодавства.

Сторони не скористались своїм правом та не подали до суду клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Згідно з ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

06.12.2019 ОСОБА_1 звернулася до директора Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради зі скаргою на дії працівників департаменту, у якій вказала, що 06.12.2019 начальник відділу Васькевич А.Н. незаконно відмовила надати матеріали, підготовлені та передані на розгляд постійної комісії стосовно клопотання від 27.11.2015. Також, начальником служби кадастру Давидюк С.В. незаконно відмовлено надати для огляду оригінали генерального плану, затвердженого 30.11.2016, червоних ліній, план зонування. Крім того, при ознайомленні із заявою від 27.11.2015 та доданими матеріалами, встановлена відсутність фотографії забудови (а.с. 5).

03.01.2020 за вих.№6487/13 ОСОБА_1 надана відповідь за підписом заступника директора департаменту Поліщука Д.С., якою повідомлено, що її скарга розглянута. У відповіді вказано, що ОСОБА_1 були надані завірені належним чином фрагменти з генерального плану та плану зонування території м. Житомир, плану червоних ліній. Твердження щодо відмови у огляді оригіналів документів не відповідають дійсності, та як ОСОБА_1 ставить під сумнів сам факт, що зазначені матеріали є оригінальними. Фахові пояснення спеціалістів з цього приводу вислухати відмовилась. Також роз`яснено, що генеральний план та план зонування території м.Житомир, план червоних ліній - це планово-картографічні матеріали, виготовлені Державним підприємством «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «Діпромісто» ім. Ю.М. Білоконя (а.с. 6).

Згідно з ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Обґрунтовуючи порушення свої прав, позивач посилається на те, що відповідачем не надано для ознайомлення оригінали документів, оскільки надані генеральний план та план зонування території м. Житомир, план червоних ліній, викликає у позивача сумнів щодо їх достовірності.

Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначає, що генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту; план зонування території (зонінг) - містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон; червоні лінії - визначені в містобудівній документації щодо пунктів геодезичної мережі межі існуючих та запроектованих вулиць, доріг, майданів, які розділяють території забудови та території іншого призначення.

Статтею 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. Послідовність виконання робіт з розроблення генерального плану населеного пункту та документації із землеустрою визначається будівельними нормами і правилами та завданням на розроблення (внесення змін, оновлення) містобудівної документації, яке складається і затверджується її замовником за погодженням з розробником. У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану. Виконавчі органи сільських, селищних і міських рад, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації є замовниками, організовують розроблення, внесення змін та подання генерального плану населеного пункту на розгляд відповідної сільської, селищної, міської ради. Рішення про розроблення генерального плану приймає відповідна сільська, селищна, міська рада.

Відповідно до положень ч.11 ст.17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», матеріали генерального плану населеного пункту не можуть містити інформацію з обмеженим доступом та бути обмеженими в доступі. Загальна доступність матеріалів генерального плану населеного пункту забезпечується відповідно до вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації" шляхом надання їх за запитом на інформацію, оприлюднення на веб-сайті органу місцевого самоврядування, у тому числі у формі відкритих даних, на єдиному державному веб-порталі відкритих даних, у місцевих періодичних друкованих засобах масової інформації, у загальнодоступному місці у приміщенні органу місцевого самоврядування.

План зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон. План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації. Зонування території здійснюється з дотриманням вимог, зокрема, узгодження меж зон з межами територій природних комплексів, смугами санітарно-захисних, санітарних, охоронних та інших зон обмеженого використання земель, червоними лініями (ч. 1-3 ст. 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території. Детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції, та підлягає стратегічній екологічній оцінці. Детальний план території визначає, серед іншого, червоні лінії та лінії регулювання забудови (ч. 1, 4 ст. 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Як вбачається зі змісту позовної заяви та документів, які містяться у матеріалах справи, Департамент містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради надав позивачу належним чином завірені фрагменти генерального плану та плану зонування території м Житомир, плану червоних ліній, однак достовірність наданих фрагментів позивач ставить під сумнів.

Разом з тим, у позовній заяві позивач не наводить, у зв`язку з якими обставинами вона вважає, що надані документи не є достовірними, яким нормам законодавства вони не відповідають та якими доказами це підтверджується.

Законом України «Про звернення громадян» передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (частина перша статті 1 Закону).

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема, об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 подала скаргу на дії працівників Департамент містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради 06.12.2019, та 03.01.2020 на скаргу була надана відповідь.

У позові ОСОБА_1 зазначає, що їй було неправомірно відмовлено у наданні правової оцінки діям працівників департаменту ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , зазначеним у скарзі від 06.12.2019.

Суд зазначає, що у скарзі від 06.12.2019 ОСОБА_1 вказує, що працівники департаменту незаконно відмовили їй у наданні для ознайомлення документів, однак посилання на норми законодавства, які порушені вказаними працівниками, у скарзі не вказані. Крім того, своє звернення від 06.12.2019 ОСОБА_1 визначила як скаргу, однак у ній будь-яких вимог про поновлення прав і захист законних інтересів, не ставить.

Згідно з положеннями ч.4 ст.7 Закону України «Про звернення громадян» забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Частиною 1 статті 16 Закону України «Про звернення громадян» встановлено, що скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Відповідь на скаргу надана за підписом заступника директора департаменту Поліщук Д.С., що свідчить про те, що він розглянув скаргу ОСОБА_1 від 06.12.2019. ОСОБА_4 зазначений виконавцем даної відповіді, що свідчить про те, що вказана особа підготувала відповідь на скаргу, однак це не говорить про те, що ОСОБА_4 розглянув скаргу та прийняв рішення за результатами її розгляду.

З огляду на викладене, позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що відповідачем порушено вимоги Закону України «Про звернення громадян».

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Таким чином, посилання представника відповідача на те, що відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, даний спір підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства, не ґрунтується на приписах законодавства, заявлені ОСОБА_1 вимоги підлягають вирішення судом в порядку цивільного судочинства.

Із аналізу зазначених вище норм вбачається, що у справі про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1173 ЦК України, яка розглядається судом в порядку цивільного судочинства, на підтвердження факту неправомірності (незаконності) дій, рішень та/або бездіяльності органу місцевого самоврядування (його посадових осіб), особа, яка вважає, що такими діями (рішеннями) та/або бездіяльністю їй завдано шкоди, повинна надати, зокрема, судове рішення про визнання таких дій (рішень) та/або бездіяльності незаконними, оскільки загальним судам цивільної юрисдикції такі справи непідвідомчі, а підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Оскільки вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач пов`язує із незаконністю (протиправністю) дій відповідача щодо надання на ознайомлення документів та надання неправомірної відповіді, однак судового рішення на підтвердження незаконності такого рішення відповідача, який є суб`єктом владних повноважень, ОСОБА_1 не надала.

Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У пункті 5 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п.п. 55-57 судового рішення).

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із врахуванням наведених правових норм, суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди, саме позивач зобов`язаний надати докази на підтвердження наявності всіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення, яке є підставою для відшкодування моральної шкоди, в тому числі настання негативних наслідків у вигляді такої шкоди, її розмір та причинний зв`язок з бездіяльністю відповідача.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово вказував, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди (№804/6922/16 від 31.07.2019 та інші).

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, докази вимушених змін у житті позивача, тощо.

На підставі вищевикладеного, розглянувши справу в межах заявлених позивачем позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд вважає, що позивачем не доведено, які її права порушені, що є підставою для відшкодування моральної шкоди, не доведено протиправність дій відповідача, які призвели до завдання позивачу моральних страждань, позивачем не надано жодних доказів, що підтверджують заподіяння моральних страждань, спричинення шкоди здоров`ю, інших втрат немайнового характеру, не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданою шкодою, а тому суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач при подачі позову звільнена від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати відносяться на рахунок держави.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради про захист порушених конституційних прав та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: Департамент містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради, адреса: м. Житомир, вул. Покровська, 6, .

Суддя: Т.А. Воробйова