Провадження № 22-ц/812/1454/21
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 липня 2021 року м. Миколаїв

справа № 469/1022/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Тищук Н.О., Шаманської Н.О.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

на заочне рішення Березанського районного суду Миколаївської області, ухваленого 20 травня 2021 року під головуванням судді Тавлуй В.В., в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено 25 травня 2021 року, у цивільній справі

за позовом

Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом.

Позивач зазначав, що 02 травня 2018 року до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н, згідно якої отримав кредит, який у подальшому було збільшено до 40 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Також відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 порушує кредитні зобов`язання та, з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, станом на 14 жовтня 2020 року має заборгованість у розмірі 62504,81 грн, з яких 42208,90 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 14317,51 грн заборгованість за простроченими відсотками, 5978,40 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, позивач просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати в розмірі 2102 грн.

Правом відзиву на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 не скористався.

Заочним рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 20 травня 2021 року позов задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 02 травня 2018 року, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 42208 грн. 90 коп. Крім того, суд розподілив судові витрати. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували, що відповідач погодився з отриманням кредиту та що саме ці Тарифи та Умови і Правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати процентів, у зазначеному в них розмірах і порядках нарахування, або в подальшому не змінювались, а тому такі Тарифи і Умови та Правила не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору, укладеного банком з відповідачем.

При цьому суд послався на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просило заочне рішення скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд поверхнево розглянув справу, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору, безпідставно вважав неузгодженими умови кредитування, не звернув належної уваги на особисто підписаний відповідачем паспорт споживчого кредиту, в якому останній підтвердив ознайомлення з основними умовами кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна». Строк чинності (актуальності) зазначених в паспорті умов кредитування відповідає строку, протягом якого відповідач має право відмовитися від укладеного договору. Однак, в передбачений законом 14-денний строк відповідач від кредитного договору не відмовився, а навпаки висловив бажання отримати кредитну картку на запропонованих в паспорті умовах та активно нею користувався, а також частково погашав наявну заборгованість. Також суд не звернув уваги на те, що в матеріалах справи наявні витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг» та копія наказу банку щодо затвердження цих Умов у редакції, що діяла на момент підписання заяви. Таким чином, відповідач був належним чином повідомлений про умови кредитування, у тому числі щодо сплати відсотків. Висновок суду щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача процентів за користування кредитом є помилковим, таким що суперечить нормам матеріального права, зокрема статті 1048 ЦК України та принципу платності кредитного договору.

Відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом, від відповідача до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається апеляційним судом без повідомлення учасників справи.

Згідно частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Водночас, за частиною 4 вказаною норми суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга може бути задоволена частково, з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 02 травня 2018 року шляхом підписання анкети-заяви б/н між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (далі- Договір), за яким останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку та підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг (а.с.10).

В заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що його заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають Договір про надання банківських послуг. Позичальник ознайомився та згоден з Умовами та Правилами, а також Тарифами, які були йому надані в письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті Приватбанку www.privatbank.ua.

Задовольняючи вимоги банку лише в частині стягнення тіла кредиту та відмовляючи у стягненні прострочених відсотків, відсотків нарахованих за статтею 625 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що банк не надав підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу та узгоджені сторонами умови кредитування (проценти, неустойка), а надані банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма та бути складовою кредитного договору, оскільки не містить підпису відповідача.

Тому, на думку суду, відсутні достатні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовій формі ціну договору ( у формі сплати процентів, комісії), а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, отже банк має можливість вимагати лише фактично отриману та не повернуту суму кредиту, що відповідає вимогам частини 2 статті 530 ЦК.

Такий висновок суд першої інстанції обґрунтував правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Однак вказаний висновок не може застосовуватись у даній справі, оскільки у справі, яка переглядалась Верховним Судом, порівняно з даною справою, наявні різні фактичні обставини.

Так, із матеріалів справи вбачається, що в день підписання Анкети-заяви, 02 травня 2018 року, ОСОБА_1 особисто підписав паспорт споживчого кредиту, в якому своїм підписом підтвердив ознайомлення з основними умовами кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна», в якому зазначено, що процентна ставка складає 43,2% річних, строк внесення щомісячного платежу до 25 числа поточного місяця, строк договору та кредитування 240 місяців. Також передбачено наслідки прострочення виконання зобов`язання за договором, а саме процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту 86,4 % (а.с. 11-12).

З цих підстав апеляційний суд не може погодитись з висновками суду, що при укладенні кредитного договору сторони не узгодили умови щодо розміру та порядку сплати процентів, а також наслідки прострочення грошового зобов`язання, що відповідає вимогам статті 625 ЦК України, а тому, у зв`язку із простроченням відповідачем строків повернення отриманого кредиту, з останнього підлягає стягненню, як тіло неповернутого кредиту, так і 43,2 % за користування грошима, а також узгоджені сторонами наслідки прострочення грошового зобов`язання 86,4% річних, що відповідає вимогам статті 625 ЦК України.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду викладеному у постанові від 04 листопада 2020 року у справі № 534/1072/18-ц (провадження № 61-12253св20).

Висновок суду першої інстанції про те, що Умови та правила надання банківських послуг та банківські Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена законом, узгоджена сторонами та є складовою кредитного договору, не спростовують обов`язок позичальника виконувати ті умови, які були засвідчені його підписом, тобто ті, які зазначені у паспорті кредитування.

Водночас, апеляційний суд не може погодитись в повній мірі і з доводами апеляційної скарги позивача. При цьому апеляційний суд виходить з наступного.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Відповідно до статті 11 Закону №1023-XII цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII "Про споживче кредитування" (далі - Закону № 1734-VIII).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В апеляційній скарзі банк просив залишити без зміни рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача 42208,90 грн. тіла кредиту, а також стягнути з відповідача 14317,51 грн заборгованість за простроченими відсотками, 5978,40 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України.

Необхідність перевірки судом розрахунків наданих сторонами узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 490/13569/13-ц.

Між тим, апеляційний суд не може погодитись з таким розрахунком позивача, оскільки, як видно з доданих до позовної заяви виписки по рахунку відповідача та розрахунку заборгованості, банк 1 червня, 1 липня та 1 серпня 2019 року нараховані проценти зараховував на тіло кредиту, що не відповідає узгодженим з відповідачем умовам кредитування.

Згідно частини 6 статті 12 Закону № 1734-VIII споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит.

Отже, оскільки суд першої інстанції, стягуючи з відповідача заявлену банком суму заборгованості за тілом кредиту, не звернув належної уваги на те, що банком зараховано на тіло кредиту нарахування не передбачені умовами договору, що є порушенням вимог частини 6 статті 12 Закону № 1734-VIII, колегія суддів вважає можливим застосувати вимоги частини 4 статті 367 ЦПК України, за якими суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги.

Можливість апеляційного суду не обмежуватись доводами апеляційної скарги по справах про стягнення кредитної заборгованості, узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 1423/6906/2012.

В зв`язку з цим, при визначенні розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 , апеляційний суд виходить з наступного.

Так, з виписки по рахунку вбачається, що у період з 07 травня 2018 року по 12 листопада 2019 року ОСОБА_1 активно користувався кредитною карткою та зняв 39805,97 грн, повернувши лише 4702,80 грн (а.с. 68-69).

Враховуючи строки користування знятими коштами та терміни повернення цих коштів, відповідачу підлягають нарахуванню відсотки, розмір яких станом на 31 грудня 2019 року (в межах заявлених позовних вимог) складає 11478,86 грн.

З урахуванням строків повернення кредиту та черговості погашення заборгованості, частина коштів сплачених відповідачем мають бути зараховані на погашення відсотків 3697,66 грн., а решта 1005,14 грн., на погашення тіла кредиту.

За такого, борг позичальника за тілом кредиту складає 38800,83 грн. (39805,97 - 1005,14), а по відсоткам 7781,2 грн (11478,86 3697,66). Розрахунок вказаної заборгованості наведено у таблиці (а.с. 124).

Крім того, як зазначалось вище, ОСОБА_1 зобов`язаний сплатити заборгованість з урахуванням 86,4% річних за період прострочення.

Відповідно розрахунку, наданого до позовної заяви, період прострочення щодо нарахування 86,4% річних позивачем зазначено з 1 січня 2020 року по 29 лютого 2020 року (60 днів).

Отже, в межах заявлених позовних вимог, за прострочення сплати кредиту за цей період відповідач зобов`язаний сплатити 5587,32 грн. ((38800,83*86,4%/360)*60).

Таким чином, загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь банка складає 52169,35 грн. (38800,83+7781,2+5587,32)

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на надані позивачем докази, в зв`язку з чим висновки суду не відповідають обставинам справи, а також судом неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду підлягає зміні на підставі пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, із збільшенням розміру заборгованості, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача з 42208,90 грн до 52169,35 грн.

Також рішення підлягає зміні в частині розподілу судових витрат на підставі частини 13 статті 141 ЦПК України.

Враховуючи розмір судових витрат позивача в суді першої інстанції (2102 грн) та при подачі апеляційної скарги (3153 грн), а також пропорційність задоволених позовних вимог (83 %) та задоволених вимог апеляційної скарги (51 %), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3352,69 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Заочне рішення Березанського районного суду Миколаївської області, від 20 травня 2021 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (, місцезнаходження юридичної особи 01001 м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) заборгованість за кредитним договором від 02 травня 2018 року в загальному розмірі 52169 ( п`ятдесят дві тисячі сто шістдесят дев`ять ) грн 35 коп., а також 3352,69 грн судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Лівінський Судді Н.О. Шаманська Н.О. Тищук
Повне судове рішення складено 22 липня 2021 року. І.В. Лівінський