Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/4268/19
Номер провадження2/711/133/21
РІШЕННЯ
08 червня 2021 року Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:
головуючого - судді Кондрацької Н.М.
при секретарі: Мелещенко О.В.,
за участі: адвокатів Заруби С.О., Манзар Т.В., Будько Н.Г., Юдіна В.С., позивача ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Черкаської міської ради про зобов`язання знести самовільно збудовані гараж та огорожу,-
Позивач ОСОБА_1 звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Черкаської міської ради про зобов`язання знести самовільно збудований гараж та цегляний паркан, що розташовані по АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона на підставі свідоцтва про право на спадщину є власником домоволодіння АДРЕСА_1 . Володільцями будинку АДРЕСА_1 , було самовільно побудовано на території свого будинковолодіння гараж. Будівництво було проведено з порушенням технічних та санітарно-епідеміологічних норм, внаслідок чого з даху гаража стікають дощі, снігові опади, які руйнують її власність, підтоплюють споруди, а запахи бензину та мастильних матеріалів не дають нормально проживати та відпочивати. Окрім цього, ця побудова затрудняє суттєво виїзд автомобілем з подвір`я, так як розміщена з порушенням червоних ліній. Враховуючи, що зведена відповідачем споруда за своїм характером не є тимчасовою, її побудова не відноситься до переліку будівельних робіт, на які не вимагається дозвіл відповідно до частини 4 Положення «Про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт», затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики № 273 від 05.12.2000. Відповідно до п. 3.19 ДБН 360-92* «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», житлові будинки на присадибних ділянках треба розміщувати відповідно до проекту забудови району із встановленим відступом від червоних ліній. Огорожа присадибних ділянок не повинна виступати за червону лінію вулиці. Згідно п. 3.25* для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно. На підставі викладеного просить зобов`язати ОСОБА_3 знести самовільно збудований гараж та цегляний паркан, що розташовані по АДРЕСА_1 .
Відповідно до даних протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.05.2019, суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси Кондрацька Н.М. визначена для розгляду судової справи № 711/4268/19.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.06.2019 позовну заяву ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Після усунення недоліків поданої позовної заяви, ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.06.2019 відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
22.10.2019 від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого пред`явлений позов про зобов`язання знести самовільно збудований гараж та цегляний паркан не визнає та просить відмовити в його задоволенні. Всі будівлі та споруди у домоволодінні АДРЕСА_1 не є самовільно збудованими, відповідають технічному паспорту на домоволодіння, Висновку державної експертизи землевпорядної документації від 13.03.2007 № 713, який погоджений з Черкаським міським управлінням земельних ресурсів (висновок від 15.02.2007 № 251-25) та Управлінням містобудування та архітектури виконавчого комітету Черкаської міської ради (висновок від 14.11.2006 №1183), Акту визначення та погодження меж земельної ділянки від 16.01.2007 та іншій документації на домоволодіння. Під час складання Акту визначення та погодження меж земельної ділянки від 16.01.2007 всі суміжні землекористувачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Черкаська міська рада визначили та погодили розміри та межі земельної ділянки, гараж, який був побудований у 1991 році і який Позивач визначає, як самовільно збудований, відображений у Акті визначення та погодження меж, Державному акті на землю та технічному паспорті на будинок. З того часу розміри гаражу не змінювались, гараж не був перебудований. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно «Гараж, В» вказаний як складова частина об`єкта нерухомого майна, а тому твердження Позивача, що гараж є самовільно побудований не відповідає дійсності та наявній документації. Позивач, ОСОБА_1 , 24.10.2007 набула право власності на домоволодіння на підставі свідоцтва про право власності за заповітом після смерті ОСОБА_4 .. Тобто вона прийняла домоволодіння у спадщину в тих межах, які існували до виникнення нею права на домоволодіння. Крім зазначеного позивач висловила свою згоду стосовно здачі в експлуатацію гаража за адресою АДРЕСА_1 , яка засвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Рубан С.С.. Надана до суду топо-геодезічна зйомка садиби за адресом АДРЕСА_1 , є неналежним доказом, так як визначає червону лінію стосовно домоволодіння позивача, а не відповідача, тому не може буди доказом по справі. Твердження позивача, що з даху гаража стікають дощі, снігові опади, які нібито руйнують власність позивача ОСОБА_1 не відповідають дійсності та не підтверджені доказами. Гараж в домоволодінні відповідача та паркан ніяким чином не впливають на в`їзд та виїзд автомобіля з подвір`я позивача.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.08.2020 за клопотанням представника позивача було призначено комісійну судову експертизу, на час проведення якої провадження по справі зупинено.
Після надходження до суду висновку експерта ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.10.2020 провадження у справі відновлено.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та адвокат Заруба С.О. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.
Позивач додатково пояснила, що у 2007 році отримала у спадок домоволодіння. На місці, де зараз розміщений гараж, раніше була літня кухня. Будівництво гаража розпочалось у 2011 році, на той час ОСОБА_8 (мати ОСОБА_3 ) повідомила їй іншу інформацію щодо будівництва, на що вона погодилась. Однак, потім побачила, що габарити гаража, в порівнянні з літньою кутньою, збільшились і розміщення будівлі змістилось на 40 см. в її сторону. Паркан, який не межує з її домоволодінням порушує права її, оскільки обмежує огляд, коли виїздить автотранспорт з її території, обмежує проїзд спецтехніки по провулку, не вміщує великогабаритний транспорт. Не заперечувала факт того, що раніше зверталось до суду з позовом, але залишила його без розгляду, оскільки мала на меті примиритися з відповідачем.
Адвокат Заруба С.О. зазначила, що самовільно збудований гараж та паркан не відповідають вимогам державних будівельний норм України, що приносить незручності позивачу. Інформувала, що коли саме був побудований гараж не відомо.
Представник третьої особи Управління державного архітектурно-будівельного контролю Черкаської міської ради Литвиненко І.М. пояснила, що позивач неодноразово зверталась з заявами, однак заходи державного архітектурно будівельного контролю застосовуються лише під час підготовчих або будівельних робіт. Оскільки об`єкт не являвся об`єктом будівництва, а був об`єктом власності, тому підстав для здійснення заходів державного архітектурно будівельного контролю не було, отже під час перевірки факт самочинності не перевірявся.
Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, в межах заявлених вимог, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, надані сторонами, які мають правове значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в їх сукупності приходить до наступних висновків.
Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Так, реалізуючи передбачене Конституцією України, ЦК України та ЦПК України право на судовий захист, особа повинна вказати в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Отже, порушення права повинно бути пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково і це повинно бути викликано поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною.
Спосіб захисту може бути визначений як вираз міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Такий спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути позивач, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Вочевидь, порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.
У рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 вказано, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", як правило, не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Під час розгляду цивільної справи у судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_2 .
Пред`являючи позов до суду, позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що її сусідами, володільцями будинку АДРЕСА_1 , у 2011 році було самовільно, з порушенням технічних та санітарно-епідеміологічних норм побудовано гараж та цегляний паркан, які на даний час обмежують право приватної власності позивача, щодо вільного володіння та користування земельною ділянкою.
Позивач, заперечуючи проти позовних вимог посилається на те, що гараж був побудований у 1991 році за згодою попереднього власника домоволодіння ОСОБА_4 , а в подальшому було отримано згоду позивача ОСОБА_1 .
Розглядаючи цивільну справу, суд, керується положеннями статей 77-79 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
У відповідності до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Керуючись положеннями статті 89 ЦПК України суд, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У відповідності до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
В силу приписів статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст. 95 Земельного кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право, зокрема, споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.
Згідно ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувач і земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).
Стаття 375 ЦК України надає право власникові земельної ділянки зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.
Згідно з ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Відповідно до ст. 375 ч.1-3 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй землі іншим особам.
Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.
Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 376 Цивільного кодексу України та п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30.03.2012 № 6 самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
На час оформлення права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , спір стосовно визначення її меж був відсутній, що підтверджується Актом визначення та погодження меж земельної ділянки від 16.01.2007, відповідно до якого всі суміжні землекористувачі: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_7 ( АДРЕСА_4 ), Черкаська міська рада визначили та погодили розміри та межі земельної ділянки, при цьому на схематичному плані земельної ділянки гараж був відображений.
24.10.2007 на підставі свідоцтва про право власності за заповітом після смерті ОСОБА_4 позивач ОСОБА_1 набула право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , тобто прийняла домоволодіння у спадщину в тих межах, які були погодженні згідно Акту від 16.01.2007.
Крім того, 09.01.2010 ОСОБА_1 надала заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Рубан С.С., якою підтвердила того, що не заперечує проти узаконення (здачі в експлуатацію) гаража за адресою: АДРЕСА_1 .
Отже, претензій до відповідача щодо розміщення гаража, його відповідності технічним та санітарно-епідеміологічним нормам у позивача не було.
Під час розгляду справи позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу того, що після 09.01.2010 відповідачем здійснювалася перебудова гаража, яка в подальшому потребувала узаконення.
Таким чином, з огляду на характер правовідносин у цій справі, предмет спору та з`ясовані судом обставини справи, суд дійшов висновку про неефективність обраного позивачем способу захисту, на його думку, порушеного права на належні йому земельні ділянки у вигляді зобов`язання відповідача знести самовільно збудований гараж у відповідності до ст. 376 ЦК України у зв`язку з недоведеність факту самочинності будівництва та відповідно порушення цим будівництвом прав позивача.
Що стосується позовної вимоги про знесення цегляного паркану, суд зазначає наступне.
Згідно з ч.1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
Згідно із ст. 1 Закону України «Про основи містобудування», містобудування (містобудівна діяльність) - це цілеспрямована діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, громадян, об`єднань громадян по створенню та підтриманню повноцінного життєвого середовища, яка включає прогнозування розвитку населених пунктів і територій, планування, забудову та інше використання територій, проектування, будівництво об`єктів містобудування, спорудження інших об`єктів, реконструкцію історичних населених пунктів при збереженні традиційного характеру середовища, реставрацію та реабілітацію об`єктів культурної спадщини, створення інженерної та транспортної інфраструктури.
Відповідно до абз. 2, 3, 7 ст. 5 Закону України «Про основи містобудування», при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об`єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил; розміщення і будівництво об`єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів; урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва.
Черкаська міська рада, у відповідності до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є органом місцевого самоврядування в Україні, що представляє територіальну громаду міста Черкас та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування визначені Конституцією України та іншими законами України.
Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.
Виходячи зі змісту ст. 12 ЗК України, до повноважень-міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо.
Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання у сфері регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної або міської ради.
Відповідно до ч.1 та ч.5 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Як встановлено під час розгляду справи ділянка, на якому розташований спірний паркан не належить відповідачу ОСОБА_3 , а належить територіальній громаді міста Черкаси в особі Черкаської міської ради.
Частиною 2 ст.152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Пунктами «а», «б» частини першої статті 211 ЗК визначено, що громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за такі порушення: укладення угод з порушенням земельного законодавства; самовільне зайняття земельних ділянок.
Статтею 212 Земельного кодексу України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Згідно із статтею 1 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь- які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Щодо порушення своїх прав територіальна громада міста Черкаси в особі Черкаської міської ради до суду не зверталась, позивача ОСОБА_1 на представництво не уповноважувала.
Згідно із ст. 1 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» «червоні лінії» - визначені в містобудівній документації щодо пунктів геодезичної мережі межі існуючих та запроектованих вулиць, доріг, майданів, які розділяють території забудови та території іншого призначення. Тобто при здійснення будівництва необхідно додержуватись місто будівних умов та обмеження забудови земельної ділянки, які містили б комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній та інших вимоги до об`єкта будівництва.
Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №862/967/20-23 від 28.09.2020 встановлено, що фактичне розташування огорожі літ. «2» не відповідає вимогам п. 6.1.34 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій».
Однак, як вбачається з матеріалів справи, огорожа літ. «2» встановлена по межі земельної ділянки, яка перебуває у власності відповідача та межує з землями Черкаської міської ради, а отже ніяким чином не порушує прав позивача. Черкаська міська рада з претензіями щодо розміщення паркану на червоній ліні до відповідача не зверталась.
Аналізуючи вищезазначену ст. 15 ЦК України слід зробити висновок, що під порушенням права позивача слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку відповідача, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вирішуючи даний спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем.
Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб.
Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Отже, суд не бере до уваги доводи представника позивача про неправомірність набуття цього майна відповідачем та його самочинність. Відтак, саме лише покликання представника позивача та позивача на самочинність забудов та порушення її права, без його належного обґрунтування, не може бути автоматичним презюмуванням наявність порушення встановленого законом порядку набуття права власності на відповідне майно або підставою для знесення.
При цьому, суд вважає, що стороною відповідача у судовому засіданні повністю було спростовано позицію позивача щодо самочинності збудованих об`єктів, а саме гаражу та паркану.
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, не знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись статтями 15, 16, 391 ЦК України, статтями 103 ЗК України, статтями 3-5, 12, 17, 76-82, 141, 258, 263-265, 268, 352 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Черкаської міської ради про зобов`язання знести самовільно збудовані гараж та огорожу відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.
Повний текст виготовлено 18.06.2021.
Головуючий: Н. М. Кондрацька