Справа № 466/5816/20 Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/811/2804/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 03 серпня 2020 року в складі судді Донченка Ю.В. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на нерухоме майно,-

встановив:

У липні 2020 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на нерухоме майно.

Одночасно позивачка подала заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходизабезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) та нежитлові приміщення 26-27 пл. 81,1 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) на АДРЕСА_2 , а також заборонити звернення стягнення та вчинення будь яких реєстраційних дій щодо вказаних об`єктів нерухомого майна до моменту набрання законної сили рішенням у даній справі.

Заяву обгрунтовувала тим, що звернулася до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно. Стверджує, що є всі підстави вважати, що відповідачі зможуть в будь який спосіб відчужити квартиру, що може призвести до утруднення виконання рішення суду або ж взагалі позбавить позивача можливості у випадку задоволення позовних вимог отримати право на житло.

Оскаржуваною ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 03 серпня 2020 року заяву позивача про забезпечення позову у справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно - задоволено.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) та нежитлові приміщення 26-27 пл. 81,1 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) по АДРЕСА_2 , а також заборонено звернення стягнення та вчинення будь яких реєстраційних дій щодо вказаних об`єктів нерухомого майна до моменту набрання законної сили рішенням у даній справі.

Ухвалу суду оскаржив відповідач ОСОБА_2 , з ухвалою не погоджується, вважає її незаконною та необґрунтованою, такою, що підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі зазначає що ОСОБА_4 та члени його сім`ї звертаються із завідомо безпідставними позовами, вчиняють фіктивні правочини, а також ініціювали провадження у Галицькому ВП ГУ НП, намагаючись унеможливити виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 червня 2012 року про стягнення в його користь з ОСОБА_4 боргу за договором позики в розмірі 67 000 дол. США.

Зазначає, що з 2013 року намагається виконати зазначене рішення суду, зокрема на єдине майно боржника накладався арешт, однак рішенням Господарського суду Львівської області від 21.01.2015 арешт з обтяженого майна був знятий, а майно передане у новостворене ПП «УТЛ», засновниками якого були ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

В подальшому судом встановлено, що ПП «УТЛ» не могло 20.03.2014 набути право власності на відповідне майно, оскільки станом на таку дату ще не існувало.

Разом з цим, ПП «УТЛ» відчужило спірне майно ОСОБА_6 , яка згодом відчужила його ОСОБА_3 .

Після розгляду Верховним Судом у квітні 2020 року справи про визнання вказаних договорів недійсними, сім`я ОСОБА_7 та ОСОБА_3 ініціювали низку судових процесів з метою не допустити виконання рішення суду, яке набуло статусу остаточного.

Стверджує, що позивачка не подала жодних доказів на підтвердження існування обставин, які в майбутньому зможуть унеможливити виконання рішення суду, оскільки рішення суду про визнання права власності є підставою для реєстрації права власності, відтак у разі задоволення вимог ОСОБА_3 жодних перешкод, які б унеможливлювали виконання рішення суду, не існуватиме.

Крім цього, майно не зареєстроване за ОСОБА_4 , тому останній не зможе відчужити відповідне майно.

Вважає, що суд першої інстанції не переконався, що між сторонами існує спір, оскільки поданий ОСОБА_3 позов спрямований на унеможливлення виконання рішення суду, яке набрало законної сили, а викладені у клопотанні обставини для забезпечення позову, не відповідають фактичним обставинам справи.

Звертає увагу, що суд не вправі зупинити виконання іншого судового рішення, яке набрало законної сили та набуло статусу остаточного.

Просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 03 серпня 2020 року та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

09.02.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивачки ОСОБА_8 на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Приндота У.Г. апеляційну скаргу підтримала, в обґрунтування надала пояснення, аналогічні доводам скарги.

Інші учасники справи позивачка ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судове засідання не прибули, представник позивачки ОСОБА_8 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із службовим відрядженням у м. Київ, інші не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи із такого.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Постановляючи оскаржувану ухвалу місцевий суд виходив з того, що заявником подана заява про забезпечення позову, яка містить обґрунтування, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, обсяг позовних вимог свідчить про відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, відтак заявником обґрунтовано необхідність застосування вибраного виду забезпечення позову.

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали колегія суддів враховує таке.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).

З огляду на викладене, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вінзвернувся або має намір звернутися до суду.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно із п. 1 та п. 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч. 2 ст. 150 ЦПК України).

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, колегія суддів констатує, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими заявник пов`язує застосування певного виду забезпечення позову.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову позивач повинен, по - перше, аргументовано обґрунтувати причини, у зв"язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність у цьому, по - друге, довести, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Підставність заяви про забезпечення позову повинна бути доведена заявником, з врахуванням вимог ст. 12 ЦПК України.

Разом з цим, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

З матеріалів справи встановлено, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на нерухоме майно.

Тобто позовні вимоги носять майновий характер, оскільки стосуються відповідних приміщень, як нерухомого майна.

Так, позивачка стверджує, що відповідачі використовуючи судові рішення вчиняють дії, спрямовані на заволодіння належним їй майном, а саме квартирою АДРЕСА_3 .

Колегія суддів виходить з того, що крім з`ясування факту існування спору між сторонами, необхідним для з`ясування є і сутність (характер) спірних правовідносин.

З долучених представником ОСОБА_2 ОСОБА_1 копій судових рішень слідує, що правовідносини між сторонами неодноразово були предметом розглядів судів різних інстанцій.

Зокрема, рішенням Господарського суду Львівської області від 22.03.2016 відмовлено у задоволенні первісного позову «Виробничо-комерційна фірма «Купол-ЛВ» до Приватного підприємства «УТЛ», за участю третіх осіб: ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні майном.

В задоволенні зустрічного позову щодо визнання права власності ПП "УТЛ" на квартиру АДРЕСА_4 відмовлено.

Провадження по справі в частині визнання недійсним Договору оренди від 09.10.2014 р., укладеного між ОСОБА_4 та ПП "Виробничо-комерційна фірма "Купол-ЛВ" припинено.

Рішення ухвалено на новому розгляді, після скасування постановою Вищого господарського суду України від 15.12.2015 рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2015 та постанови Львівського апеляційного господарського суду від 07.10.2015 у цій справі.

При цьому, зі змісту рішення вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 створили Приватне підприємство "УТЛ" зі статутним капіталом в розмірі 294075 грн. шляхом внесення вкладів у вигляді нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_4 , що належить їм на праві спільної часткової власності по 1/2 кожному на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 11.02.2013 у цивільній справі № 1328/7653/12, а також підписали акт приймання-передачі внеску в статутний капітал та грошової оцінки.

12.08.2014 проведено державну реєстрацію ПП "УТЛ".

19.08.2014 між ОСОБА_5 (Покупець) і ОСОБА_4 (Продавець) укладено Договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ПП "УТЛ", за умовами якого продавець передав у власність покупцю частку (корпоративні права) у розмірі 50 % статутного капіталу ПП "УТЛ" вартістю 147037, 50 грн., а покупець - зобов`язалася прийняти та оплатити вартість цієї частки.

20.08.2014 проведена державна реєстрація змін до установчих документів ПП "УТЛ", у зв`язку із виходом ОСОБА_4 зі складу засновників підприємства, згідно вказаного Договору.

09.10.2014 між ОСОБА_4 (Орендодавець) та ПП "Виробничо-комерційна фірма "Купол-ЛВ" (Орендар) укладено Договір оренди № 09/10/14, за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування 1/2 квартири АДРЕСА_4 , належні орендодавцю на праві власності згідно рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 11.02.2013 р. Термін оренди - один рік з моменту прийняття об`єкта за актом здачі-приймання об`єкту оренди (п. 3.1 Договору). 09.10.2014 р. між сторонами підписано акт здачі-приймання орендованого нерухомого майна.

Оскільки Приватне підприємство «УТЛ» було зареєстровано 12.08.2014, і лише після державної реєстрації могло набувати для себе цивільні права та обов`язки, останнє не могло набути права власності на нерухоме майно 20.03.2014, оскільки станом на вказану дату ПП «УТЛ» не існувало.

При цьому, жодних належних та допустимих доказів, які би підтверджували реєстрацію припинення права власності ОСОБА_4 та реєстрацію виникнення в ПП «УТЛ» права власності на спірне майно, позивачем не надано, тому суд зазначив, що висновок про виникнення в ПП «УТЛ» 20.03.2014 права власності є безпідставним.

В свою чергу, рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 26 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 23 травня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 , який був укладений 03 липня 2015 року між ПП «УТЛ» та ОСОБА_6 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П. і зареєстрований в реєстрі за № 4295.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень 26-27 в будинку АДРЕСА_2 , який був укладений 03 липня 2015 року між ПП «УТЛ» і ОСОБА_6 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П. і зареєстрований в реєстрі за № 4268.

Визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_5 , який був укладений 22 лютого 2016 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П. і зареєстрований в реєстрі за № 673.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень 26-27 в будинку АДРЕСА_2 , який був укладений 22 лютого 2016 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П. і зареєстрований в реєстрі за №677.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що оскільки відповідачі були обізнані про судове рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики, були сторонами справи в судах господарської юрисдикції, договори купівлі-продажу укладено між близькими родичами, договір між ПП «УТЛ» та ОСОБА_6 було укладено після подання ОСОБА_2 апеляційної скарги на рішення господарського суду Львівської області, за яким ПП «УТЛ» набуло спірне майно у власність, засновниками ПП «УТЛ» є ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , які, незважаючи на відчуження спірного нерухомого майна на користь ПП «УТЛ» та наступні відчуження за договорами купівлі-продажу, були зареєстровані та проживали у спірній квартирі, а також враховуючи те, що квартира та нежитлові приміщення є єдиним майном, належним боржникові ОСОБА_4 , тому оспорювані договори не спрямовані на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ними, а їх метою є приховання майна, за рахунок якого ймовірно виконувалось би судове рішення про стягнення грошових коштів з ОСОБА_4 .

Постановою Верховного Суду від 07 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану її представником ОСОБА_9 , залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 26 грудня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 травня 2019 року залишено без змін.

Зокрема, суд касаційної інстанції зазначив, що укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Встановивши, що ОСОБА_4 , відчужуючи належне йому нерухоме майно, шляхом внесення до статутного капіталу ПП «УТЛ», із складу засновків якого він згодом вийшов, а від імені підприємства, яке продало нерухоме майно його дочці ОСОБА_6 , діяла його колишня дружина ОСОБА_5 , а ОСОБА_6 відчужила майно на користь своєї бабці, матері ОСОБА_5 та колишньої тещі ОСОБА_4 відповідно, касаційний суд зазначив, що суди дійшли обґрунтованого висновку про обізнаність ОСОБА_4 щодо наявності невиконаних зобов`язань з повернення позики, передбачав можливе стягнення з нього на користь ОСОБА_2 заборгованості за договорами позики, тому боржник усвідомлював негативні наслідки для себе та мав намір всупереч інтересам кредитора уникнути їх.

Зокрема, в межах цієї справи встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 14 червня 2012 року в цивільній справі № 2-1328/3776/2012 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 борг в розмірі 67 000,00 доларів США за договором позики від 01 вересня 2011 року та 1 820,00 грн. судових витрат.

Таким чином, зазначені вище обставини та факти, без їх правової оцінки та аналізу, як і оцінки правовідносин між сторонами, які склалися у даній справі, безумовно мають преюдиційне значення для спірних правовідносин та одночасно свідчать про те, що ОСОБА_7 , які є учасниками даної справи, спільно з ОСОБА_3 , яка є позивачем у такій, протягом тривалого часу вчиняються дії, які унеможливлюють виконання зобов`язань з повернення позики на користь ОСОБА_2 , тобто діють в супереч інтересам останнього, як кредитора.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить переконання про те, що подання заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) та нежитлові приміщення 26-27 пл. 81,1 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) на АДРЕСА_2 та заборони звернення стягнення та вчинення будь яких реєстраційних дій щодо вказаних об`єктів нерухомого майна до моменту набрання законної сили рішенням у даній справі, в межах розгляду справи за її ж позовом про визнання права власності на це майно, є черговою спробою ускладнити виконання зобов`язань за судовим рішенням, фактично зневілювавши у такий спосіб принципи обов`язковості судового рішення та правової визначеності.

В цьому, контексті колегія суддів звертає увагу на те. що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Враховуючи наведене та слідуючи заяві про забезпечення позову, метою якої є збереження майна від передачі його стягувачеві або реалізації, колегія суддів приходить переконання про те, що з метою ефективності захисту прав учасників справи, заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню, що свідчить про підставність доводів апеляційної скарги та незаконність оскаржуваної ухвали, яку необхідно скасувати, а у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Враховуючи наведені обставин, колегія суддів приходить переконання про підставність апеляційної скарги та необхідність скасування оскаржуваної ухвали з підстав порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 03 серпня 2020 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 21 липня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк