Справа №295/2256/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2021 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючої - судді Семенцової Л.М.,

за участі секретарів Поліщук Ю.М., Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року заявник звернулася до суду з указаною заявою, посилаючись на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є її батьками, які перебували в шлюбі з 12.06.2002 року до 09.03.2006 року. Після розірвання шлюбу батьки налагодили стосунки між собою та проживали разом. Від цього шлюбу в них народилось четверо дітей: вона - ОСОБА_1 , 2002 р.н., ОСОБА_5 , 2004 р.н., ОСОБА_6 , 2005 р.н. та ОСОБА_7 , 2008 р.н. Чотирьохкімнатна квартира, в якій вони проживали разом, знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , була взята в іпотеку в 2007 році на ім`я її батька, а мати виступала поручителем. Після того, як батьки остаточно розірвали свої шлюбні та сімейні стосунки, батько з ними не проживав. У нього з`явилася нова сім`я і він не цікавився їхнім життям. Остання дружина батька почала його негативно налаштовувати по відношенню до них та на те, щоб відібрати житло, в якому вони залишились проживати разом з матір`ю. У вересні 2020 року ОСОБА_2 написав заяву до РЕС та відключив світло в квартирі, в якій вони проживали. У листопаді 2020 року, коли нікого не було вдома, ОСОБА_2 виламав двері та встановив нові. Про це їм повідомила їхня сусідка, зателефонувавши її матері, після чого вона прийшла та викликала поліцію. Під наглядом поліцій вони змогли змінити замки та зайти до їхнього помешкання. Але ОСОБА_2 26.11.2020 року скористався їхньою відсутністю, знову встановив нові замки та викинув їхні речі з квартири. Викликані наряди поліції, не знаючи як діяти в такій ситуації, викликали оперативну групу. Слідчі, відібравши пояснення, прийняли рішення щоб всі покинули приміщення та квартиру було опечатано. Такі дії з боку ОСОБА_2 були загрозою для їхньої родини і вони вимушені були покинути їхнє помешкання. Цими діями він чинить перешкоди їй, її сестрам та брату в користуванні їхнім майном, речами та їхнім помешканням. На сьогоднішній день у ОСОБА_2 заборгованість з виплати аліментів становить 6000,00 грн. На сьогоднішній день вони вимушені проживати в квартирі баби за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки квартира опечатана. До суду подана позовна заява про їхнє вселення, справа № 295/1/21 перебуває на розгляді в суді.

Уточнивши вимоги заяви, заявник просить видати обмежувальний припис строком на 6 місяців стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 , яким визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки, а саме: заборонити перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою за адресою: АДРЕСА_1 , усунути перешкоди в користуванні майном - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 на час дії припису позбавлення права користування зазначеним майном ОСОБА_2 , усунути ОСОБА_2 наявні перешкоди, в тому числі щодо права вільного доступу до зазначеної квартири, надати ОСОБА_2 можливість повноцінного доступу до всіх комунікацій або усунути наявні перешкоди користування всіма комунікаціями в даній квартирі, заборонити наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця фактичного проживання її як постраждалої особи за адресою: АДРЕСА_2 , а також заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати її, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею.

Заявник у судовому засіданні вимоги заяви підтримала, обґрунтовуючи їх викладеними в заяві обставинами, та пояснила, що з 16.11.2020 року її батько ОСОБА_2 перешкоджає проживанню в квартирі їй та членам її сім`ї, через що вони змушені були залишити квартиру. По відношенню до неї фізичного та психологічного насильства він не чинив, не розшукував та не переслідував її, після припинення шлюбних відносин з її матір`ю з ними не проживав.

Заінтересована особа в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви, пояснивши, що він не є власником квартири АДРЕСА_4 , оскільки право власності перейшло до банківської установи, яка була іпотекодержателем, а також квартира не перебувала в спільній власності. Він у квартирі не проживав, а його колишня дружина ОСОБА_8 ОСОБА_9 з сім`єю, до складу якої входять у тому числі їхні спільні діти, проживали в цій квартирі на підставі укладеного між ними договору оренди квартири, строк дії якого закінчився в 2019 році. У зв`язку з несплатою коштів за житлово-комунальні посуги на теперішній час виникла значна сума заборгованості в розмірі понад 100000,00 грн. У провадженні суду перебуває справа № 295/13630/20 за його позовом про розірвання договору найму приміщення. Він не вчиняв дій щодо виселення його колишньої дружини з сім`єю з помешкання, їхніх речей з квартири не виносив і хто вибивав вхідні двері йому невідомо. 27.11.2020 року в квартирі були вибиті двері сім`єю його колишньої дружити та пошкоджена сигналізація, проведена до дверей квартири. ОСОБА_4 має у власності частку на інше житло в м. Житомирі. Він не має номерів телефонів дітей, вони з ним не спілкуються та не розшукував їх.

Суд, заслухавши заявника, заінтересована особу, свідка ОСОБА_4 , дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що батьки заявника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 12.06.2002 року перебували в шлюбі, який було розірвано рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 30.06.2005 року в справі № 2-4193 (а. с. 8, 12). ОСОБА_10 19.10.2010 року змінив прізвище на ОСОБА_11 (а. с. 17). ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають четверо спільних дітей, ОСОБА_1 , 2002 р.н., ОСОБА_5 , 2004 р.н., ОСОБА_6 , 2005 р.н. та ОСОБА_12 , 2008 р.н., а також ОСОБА_4 має ще двох дітей ОСОБА_13 , 2010 р.н. та ОСОБА_14 , 2019 р.н., які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 згідно копій свідоцтв про їх народження та довідки ТОВ «Керуюча компанія «Домком-Житомир» від 17.11.2020 року № 1778 (а. с. 7-11).

Квартира АДРЕСА_4 була придбана ОСОБА_3 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 19.03.2007 року в кредит на суму 74900,00 дол. США та передана в іпотеку ВАТ КБ «Надра» згідно укладеного між ними цього ж дня договору іпотеки. ОСОБА_4 надала письмову згоду на придбання та передачу в іпотеку квартири як особа, яка постійно проживала та вела спільне господарство з ОСОБА_3 (а. с. 13).

27.11.2007 року між ОСОБА_3 (власником) та ОСОБА_15 (наймачем) було укладено договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянину на праві приватної власності, відповідно до якого власник здав зазначену квартиру для проживання в ній сімї наймача з чотирьох чоловік на термін п`ять років без визначення суми плати за користування квартирою. У договорі сторони погодили, що в разі закінчення договору, а також у випадку вибуття власника (зміни власника) до закінчення строку договору, наймач зобов`язаний звільнити займану ним жилу площу (а. с. 44).

На підставі нотаріально посвідченого договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 10.12.2020 року, укладеного між ОСОБА_3 та іпотекодержателем товариством з обмеженою відповідальністю «Преміум лігал колекшн» (який набув право вимоги за договором про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 30.04.2020 року між ним та ВАТ КБ «Надра»), в порядку позасудового врегулювання квартира АДРЕСА_4 передана у власність іпотекодержателю ТОВ «Преміум лігал колекшн» (а. с. 41-43). Право власності за ТОВ «Преміум лігал колекшн» зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 10.12.2020 року (а. с. 40).

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 надала показання про те, що з 2007 року її діти проживають за місцем реєстрації в квартирі АДРЕСА_4 . З 2008 року вона не проживає з ОСОБА_2 . Вхідні двері в квартирі були вибиті та замінені на інші за замовленням ОСОБА_2 16.11.2020 року та 27.11.2020 року і ключі від замків їй не дали, а велика кількість речей були викинуті з квартири та багато з них взагалі зникли. Після того, як вона не змогла з дітьми потрапити до квартири після заміни вхідних дверей, нею було викликано слюсара, який встановив у двері новий замок та вони змогли увійти до свого помешкання. У ніч з 27.11.2020 року на 28.11.2020 року, коли вдруе вибивалися двері, ОСОБА_2 виганяв її з дітьми з квартири. За його сприянням електроенергію в квартирі було відключено. На її неодноразові звернення викликалися працівники поліції, якими було опечатано квартиру. Тому вона змушена була залишити квартиру й на теперішній час проживає з дітьми в своїх батьків.

Ухвалою слідчого судді Богунського районного суду міста Житомира від 04.02.2021 року в справі № 295/1216/21 зобов`язано уповноважених осіб Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області (Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області) внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідно до заяв ОСОБА_4 , зареєстрованих № 56768 від 16.11.2020 року, № 56802 від 16.11.2020 року, № 58608 від 26.11.2020 року, № 58728, 58784, 58800 від 27.11.2020, розпочати досудове розслідування. Як зазначено в ухвалі, заявник зверталася до правоохоронного органу в зв`язку з тим, що 16.11.2020 року та 27.11.2020 року її колишній чоловік ОСОБА_2 за місцем її спільного з дітьми проживання за адресою: АДРЕСА_1 проник до квартири, викинув речі та змінив замок на дверях (а. с. 18, 20).

На звернення ОСОБА_4 до АТ «Житомиробленерго» Житомирського РЕМ листом від 15.10.2020 року її повідомлено про те, що постачання електричної енергії до квартири АДРЕСА_4 було припинено за відповідною заявою власника помешкання до оператора системи розподілу щодо припинення постачання електричної енергії (а. с. 26).

Пунктом 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Заінтересованими особами у справах про видачу обмежувального припису є особи, стосовно яких подано заяву про видачу обмежувального припису (частина перша статті 350-3 ЦПК України).

Згідно з пунктами 3, 14, 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

За приписами пункту 1 частини першої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник.

У частині другій статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Статтею 16 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що з метою захисту життєво важливих інтересів постраждалих осіб, зокрема постраждалих дітей, попередження повторних випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі, забезпечення здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі, надання комплексної та своєчасної допомоги постраждалим особам суб`єктами, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі, обліку випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі, координації діяльності суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі ведеться Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі, до якого вносяться відомості окремо за кожним випадком насильства.

Статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи зі змісту даного права, воно включає існування як негативних, так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя (пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Окрім цього, оцінюючи загальну пропорційність будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, потрібно ретельно оцінювати низки факторів.

Зокрема, в даній конкретні ситуації суд повинен виходити з «найкращих інтересів дитини».

Найбільш змістовний підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року.

У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини, є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту.

Також Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»).

Згідно з пунктом третім частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Закон передбачає, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.01.2020 року в справі № 754/6995/19 (провадження № 61-16980св19).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Досліджені судом доказів та встановлені обставини дають суду можливість зробити висновок, що ОСОБА_2 не вчинялися відносно заявника діяння фізичного та психологічного насильства в розумінні понятть, визначених пунктом 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також ним не застосовувалися погрози вчинення таких діянь, які б могли бути підставою для видачі судом обмежувального припису. Окрім того, у своїх поясненнях заявник стверджувалала, що по відношенню до неї фізичного та психологічного насильства він не чинив, не розшукував та не переслідував її.

Поряд із тим, допитана як свідок ОСОБА_4 підтвердила факти застосування ОСОБА_2 до неї та її дітей, в тому числі заявника ОСОБА_1 , економічного домашнього насильства, спрямованого на умисне позбавлення їх можливості використання житла за місцем їхньої реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , з приводу чого вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів та суду. Однак самі по собі такі звернення заявника із заявою та внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення не свідчать про вчинення відносно них протиправних дій, а відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, про притягнення до відповідальності ОСОБА_2 за їх вчинення, матеріали справи не містять.

Наведене вказує на те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 існують неприязні відносини та між ними виникають конфліктні ситуації стосовно права користування спірною квартирою ОСОБА_4 та членами її сім`ї, до якої входять шестеро неповнолітніх дітей.

З аналізу п. 2 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» слідує, що вжиття судом заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків можливе, зокрема, у вигляді усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи.

Втім, як убачається з досліджених судом доказів, квартира АДРЕСА_4 перебуває у власності ТОВ «Преміум лігал колекшн» та не є не об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи ОСОБА_1 . За таких обставин покладення судом на ОСОБА_2 обов`язків у вигляді усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні зазначеним нерухомим майном не відповідає передбаченим п. 2 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» умовам, за яких суд вправі видати судовий припис відносно кривдника з метою захисту прав постраждалої особи.

Тому суд вважає вимоги заяви такими, що не ґрунтується на положеннях закону, через що відмовляє в їх задоволенні.

Керуючись Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ст. ст. 4, 13, 76-81, 258-265, 293, 350-5, 350-6 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Богунський районний суд міста Житомира протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Заінтересована особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ).

Суддя Л.М. Семенцова