Справа № 276/1150/19
Провадження по справі №2/276/268/21
19 липня 2021 року смт. Хорошів
Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді Збаражського А.М.,
за участю секретаря судового засідання Ігнатенко О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
У липні 2019 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтований тим, що 16.04.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості (далі - генеральна угода), згідно з якою відповідач отримав кредит у розмірі 5687,52 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 0,01% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 01 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом.
Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним Генеральна угода разом з Умовами та Правилами, Тарифами банку складає кредитний договір.
Посилаючись на викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просить суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості.
Ухвалою Володарсько - Волинського районного суду Житомирської області від 25.09.2020 справу прийнято до провадження судді та призначено в порядку спрощеного позовного провадження в судове засідання з повідомленням сторін.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, одночасно з подачею позовної заяви надав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, про що свідчить повідомлення, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив не направив.
З огляду на викладене, керуючись положеннями ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд ухвалив проводити заочний розгляд даної справи.
У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Законодавство, що підлягає застосуванню
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.
В частинах першій, другій статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У статтях 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов забороняється.
Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Обставини, встановлені судом, докази на їх підтвердження та мотиви суду
16.04.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, у п. 2.1. якої визначено, що Банк надає позичальнику кредит в сумі 5687,52 грн на строк 6 місяців шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі, в обмін на зобов`язання повернення кредиту та сплату відсотків в розмірі 0,001 % на місяць на суму залишку заборгованості за користування кредитом, у визначені в Заяві, Умовах та правилах строки. Вказана Генеральна угода підписана сторонами.
Відповідно до п.п. 2.5 Генеральної угоди позичальник бере на себе зобов`язання повернути суму кредиту, відсотків та винагороду згідно Генеральної угоди, та Умов і правил.
Відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди у зв`язку з порушення позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в цій генеральній угоді, більше ніж на 31 день з обов`язків строк яких не наступив, сторони погодили, що строком повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом починаючи з 31-го дня порушення вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 1 831,56 грн.
З огляду на викладене, на підставі ст.ст. 1054, 1055 ЦК України, суд дійшов висновку, що між позивачем та відповідачем у письмовий формі укладений кредитний договір, умови якого відповідач не виконує належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість.
Дослідивши умови укладеного між сторонами кредитного договору, розрахунок заборгованості, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту, відсотків за його користування, а також штрафу за неналежне виконання умов договору є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо стягнення пені та комісії за порушення умов кредитного договору, то суд дійшов висновку, що підстави для її стягнення відсутні, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами, що між сторонами в належній формі і у передбачений законом спосіб досягнута домовленість щодо їх стягнення та визначення її розміру.
Відповідно до положень ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, тобто вид, спосіб, розмір штрафних санкцій може бути визначений виключно законом або договором.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення пені, в тому числі її розміру і порядку нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на умови Генеральної угоди та Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку.
Дослідивши зміст Генеральної угоди, суд дійшов висновку, що її умовами не передбачений розмір пені та комісії, який може бути стягнутий за невиконання умов договору.
Згідно з п. 2.8 Генеральної угоди в разі порушення позичальником своїх зобов`язань по погашенню кредиту, він має виплатити пеню за кожен день прострочення в розмірі, який вказаний в Умовах і правилах.
До позовної заяви представник позивач надав Витяг із Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256.
В той же час, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач, та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Генеральну угоду, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати пені та комісії.
Проаналізувавши зміст Генеральної угоди, зокрема безпосередньо назву - "Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт", назву Розділу 2 Генеральної угоди "Приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт", суд дійшов висновку, що відповідно до вказаної угоди відбулось приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. Зміст даної угоди жодним чином не свідчить про будь-яке приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256, які надані до позовної заяви, а відтак посилання на неї позивачем є безпідставним та не підтверджено матеріалами справи.
Умови та правила надання продукту кредитних карт до позовної заяви не долучені.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг, однак матеріали справи не містять підписаних позичальником Умов та правил надання банківських послуг.
Умови та правила надання банківських послуг, на які посилається позивач, як на умови кредитного договору, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не підтверджено, що саме з такими Умовами був ознайомлений позичальник і погодився з ними, підписуючи генеральну угоду про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати комісії та пені.
Вказані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані (не визнаються позичальником), а також, якщо ці умови прямо не передбачені у основному договорі.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятої 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору зі споживачем ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та їх погодження зі споживачем.
Такий висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності неможливе покладення на слабшу сторону договору - споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Генеральній угоді домовленості сторін про сплату пені та комісії за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов та правил не може розцінюватися судом як належний доказ, який підтверджує право банку на стягнення пені та визначення її розміру за неналежне виконання відповідачем умов договору.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Закріпивши принцип змагальності сторін, гарантує сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні процесуальні можливості з метою захисту їхніх порушених, оспорюваних чи невизнаних прав та законних інтересів, зокрема й щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Відповідно до цієї норми кожна сторона та інша особа, яка бере участь у справі, повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а у випадку неможливості стороною подати докази з поважних причин, суд сприяє особі в їх витребуванні, тим самим сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи (ч. 1 ст. 84 ЦПК України).
Відповідач не скористався своїм процесуальним правом, передбаченим ст.ст. 12, 13, 76, 83, 84, 191 ЦПК України, та не надав до суду заперечення щодо вимог позивача та докази на їх спростування.
Беручи до уваги викладене вище, дослідивши докази, надані позивачем на обґрунтування заявлених вимог, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по тілу кредиту в розмірі 4727,56 грн, відсотків за користування кредитом в розмірі 2,94 грн, а також штрафу за порушення умов договору 1515,94 грн що разом становить 6246,44 грн. В задоволенні позовної вимоги про стягнення пені та комісії слід відмовити за безпідставністю.
V. Розподіл судових витрат
На підставі ст.141 ЦПК України, оскільки судом частково задоволено позов, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 719,22 грн.
Керуючись ст.ст. 2, 7, 10-13, 76-83, 133, 141, 263-268, 354 ЦПК України, -
Позов акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 16.04.2013 року у розмірі 6246 (шість тисяч двісті сорок шість) гривень 44 копійок.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" судовий збір у розмірі 719 гривень 22 копійок.
Рішення може бути оскаржене позивачем до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; .

Відповідач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 .

Повний текст рішення виготовлено 22.07.2021.

Суддя А.М. Збаражський