Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2021 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представники позивача - адвокати Зінченко О.В., Масленнікова Т.М.,

перекладач - Гура З.І.,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - адвокат Іщенко С.Д.,

перекладач - Іванченко Д.В.,

третя особа - ОСОБА_3 ,

третя особа ОСОБА_4 - не з`явилась,

представник третьої особи - СПД Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, в залі суду, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом забезпечення вільного і безперешкодного доступу до квартири,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 , просила суд: «Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 та їх малолітнім дітям - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом забезпечення вільного і безперешкодного доступу до зазначеної квартири».

25 листопада 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом забезпечення вільного і безперешкодного доступу до квартири, та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін).

Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

З дотриманням вимог статей 174, 178 Цивільного процесуального кодексу України, 12 січня 2021 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на позов, висловив свою позицію щодо підстав та предмету позову, просив в позові відмовити з урахуванням долучених до відзиву доказів, які спростовують позицію позивача щодо чинення відповідачем протиправних дій та перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Позивач та представники позивача - адвокати Зінченко О.В., Масленнікова Т.М., в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснили, що з 28 липня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, після укладання шлюбу, за згодою власників квартири, позивач вселилась та проживає в квартирі АДРЕСА_2 , після народження двох спільних дітей, подружжя продовжувало проживати в цій квартирі, до цього часу позивач та її діти зареєстровані та проживають в квартирі. Однак, після припинення шлюбу з відповідачем, відносини між ними значно погіршились, постійно виникають сварки та скандали на побутовому підґрунті, в тому числі щодо проживання позивача в квартирі, у зв`язку з чим позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів. В серпні місяці 2020 року позивач разом з дітьми повернулась додому та виявила, що замки в квартирі змінені, після тривалих телефонних перемов з`ясувалось, що відповідач у такий спосіб вирішив обмежити доступ позивача до квартири та змусити її виселитись з квартири, в цей же день позивач викликала працівників поліції та в їх присутності спеціаліст з аварійної служби відкривання замків замінив замки до дверей квартири, після чого позивач разом з дітьми потрапила до квартири. Зважаючи на відносини, які склались між сторонами, як колишнім подружжям, наявні підстави вважати, що такі ситуації можуть виникати постійно, позивач та її діти можуть бути обмежені в доступі до квартири, тому з метою врегулювання спірних питань щодо користування квартирою просить зобов`язати відповідача не чинити перешкод позивачу та їх спільним дітям у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом забезпечення вільного і безперешкодного доступу до зазначеної квартири.

Відповідач та представник відповідача - адвокат Іщенко С.Д., в судовому засіданні просили відмовити у задоволені позову з підстав, викладених у відзиві на позов та долучених до відзиву доказів, вважають заявлені вимоги безпідставними та необґрунтованими з урахуванням обраного позивачем способу захисту, наголосили, що позивач вселилась до квартири після укладання шлюбу з відповідачем, як член сім`ї співвласника квартири, однак на даний час шлюб між сторонами припинено, на разі позивач разом з їх спільними дітьми продовжують проживати в квартирі, жодних перешкод для їх проживання співвласники квартири, відповідач та треті особи, не створюють, в свою чергу позивач не сплачує за житлово-комунальні послуги, не несе інших витрат на утримання житла, створює нестерпні умови для проживання в квартирі, запрошує сторонніх людей, вживає спиртні напої, на зауваження з боку відповідача припинити таку поведінку вчиняє скандали, звертається до правоохоронних органів з безпідставними заявами. На даний час відповідач в квартирі не проживає, з дітьми бачиться регулярно, приймає участь у вихованні дітей та забезпечує їх матеріально, вважає, що позивач не довела належними та допустимими доказами сам факт чинення перешкод у користуванні квартири, тому відсутні правові підстави для задоволення заявлених вимог.

Третя особа - ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити, пояснила, що ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 є співвласниками, в рівних долях, квартири АДРЕСА_2 , загальна площа квартири складає загальна площа - 28,95 кв.м, після того як її син, ОСОБА_2 , одружився з позивачем, вони вселились та проживали в цій квартирі, після народження їх спільних дітей, діти були зареєстровані в цій квартирі та проживали разом з батьками. Після припинення шлюбу, позивач разом з дітьми залишились проживати в квартирі, однак позивач за житлово-комунальні послуги не сплачує, протягом тривалого часу за квартирою рахується великій борг, не утримує квартиру в належних умовах, запрошує до квартири сторонніх осіб, які вживають спирті напої, чим створює нестерпні умови для проживання інших осіб, які мають право проживати в цій квартирі, на зауваження позивач не реагує, тому саме така протиправна поведінка позивача викликає нарікання з боку співвласників квартири.

Третя особа - ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, правом подати письмові пояснення по суті предмету позову не скористалась.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, в судове засідання не з`явився, від третьої особи надійшла заява про розгляд справи у відсутності їх уповноваженого представника та прийняти рішення з урахуванням найкращих інтересів дітей та чинного законодавства України.

Таким, чином, вислухавши учасників цивільного процесу, наведенні сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, на які посилаються сторони, їх належність та допустимість щодо предмета доказування в розрізі спірних відносин, суд приходить до наступних висновків.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Виходячи з положень ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлено, що 07 грудня 1998 року ДП «ЕКОС» ХК «Київміськбуд» видало Свідоцтво про право власності на житло, на підставі цього Свідоцтва ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 набули в процесі приватизації право власності, в рівних долях, на квартиру АДРЕСА_3 .

За змістом положень частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Вказана норма регулює порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. При встановленні порядку користування нерухомим майном кожному із співвласників передається в користування конкретна частина нерухомості, виходячи із його частки в праві спільної власності. Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

За нормою частини першої ст.360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини першої ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва.

Як убачається з матеріалів цивільної справи, з 28 липня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування у шлюбі у подружжя народились діти - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

17 червня 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно положень частини першої та четвертої ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Виходячи з положень частини 1 статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За змістом ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно відомостей Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА, за адресою: АДРЕСА_1 , значиться зареєстрованими: ОСОБА_1 ( з 04 жовтня 2007 року), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( з 11 березня 2014 року), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( з 11 березня 2014 року).

Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 156 ЖК України встановлено, права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири), відповідно до яких: члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх повнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Правилами ч. 2 ст. 64 ЖК України встановлено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Обираючи спосіб захисти для відновлення порушених прав, позивач просить зобов`язати відповідача, як співвласника квартири, не чинити перешкод ОСОБА_1 та їх малолітнім дітям - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом забезпечення вільного і безперешкодного доступу до зазначеної квартири, висуваючи вимоги позивач посилається на те, що вона та її малолітні діти, як члени сім`ї співвласника квартири, мають сервітутне право щодо користування квартирою, яке належить їм в силу закону, позиція позивача ґрунтується на застосуванні правових норм статей 47 Конституції України, статі 156 Житлового кодексу УРСР, статей 405, 391, 396 Цивільного кодексу України

Сервітутні відносини регулюються нормами стст.401-406 Цивільного кодексу України.

Із зазначених норм вбачається, що сервітут - це обмежене платне або безоплатне користування чужим нерухомим майном з метою задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до ч.3 ст.402 Цивільного кодексу України спір про встановлення сервітуту вирішується судом у разі недосягнення домовленості про його встановлення. Якщо особа, яка вимагає встановлення сервітуту, не зверталась до власника нерухомого майна з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту, в неї відсутня підстава для звернення до суду.

Згідно ст. 403 Цивільного кодексу України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах.

Частиною 3 ст. 404 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Суд зазначає, що оскільки позивач не надала суду доказів звернення до позивача ОСОБА_2 та третіх осіб - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які є співвласниками квартири, з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту, то у позивача ОСОБА_1 відсутні підстави для звернення до суду.

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства».

За змістом статями 11, 18 вказаного Закону кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до змісту ст.ст.150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. Тобто предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

З аналізу вище зазначених норм та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

З урахуванням вищенаведеного, судом встановлено, що відповідач у справі є співвласником квартири, а його малолітні діти - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які зареєстровані в квартирі з моменту народження, вважаються членами його сім`ї, то встановлення сервітуту неможливе з огляду на те, що нерухоме майно не є для будь-якого з них чужим нерухомим майном, а встановлення сервітуту можливо лише стосовно чужого нерухомого майна.

В той же час, судом не встановлено будь-яких обставин, які б свідчили про наявність спору між батьками дітей щодо визначення їх місця проживання, реєстрації місця проживання дітей здійснена за адресою спірної квартири з моменту народження дітей, ця квартира є місцем фактичного проживання дітей, що не суперечить інтересам дітей, обмежень житлових прав дітей та їх право на проживання в квартирі не оспорюється в межах даного спору, доводи позивача щодо порушення прав дітей, які потребують захисту в судовому порядку, з урахуванням обраного способу захисту, не найшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:

- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;

- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання від вчинення подібних дій;

- абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

ЄСПЛ вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).

ЄСПЛ не виключає можливості того, що особа, яка має право на користування житлом, не будучи його власником, може мати майнові права або інтерес, визнані відповідно до внутрішньодержавного законодавства, щодо житла, і такий інтерес буде представляти його або її «майно», що захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Однак за загальним правилом право проживати в певному нерухомому майні, що не належить заявнику, не складає «майно» за змістом зазначеного положення (PCHELINTSEVA AND OTHERSv. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13 and 15320/13, § 78, ЄСПЛ, від 11 січня 2017 року).

У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України).

Тлумачення статті 391 ЦК України дає підстави для висновку, що негаторний позов - це вимога власника (особи, яка має речове право на чуже майно) про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником (особою, яка має речове право на чуже майно) права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння.

Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника (особи, яка має речове право на чуже майно), тобто при порушенні насамперед таких правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном.

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна».

Згідно із частинами першою, другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За наведених обставин, суд вважає доведеним наступні обставини, що у позивача відсутнє право на чужу річ, як і право власності на квартиру, з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту позивач не зверталась до співвласників квартири, тому заявлений у цій справі по суті негаторний позов задоволений бути не може.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Брати участь у доказовій діяльності можуть усі особи, які беруть участь у справі, це їх право. Однак доказування кожної обставини, яка має значення для ухвалення рішення у справі, на підставі закону стає обов`язком певного суб`єкта. У процесуальній діяльності небайдуже, хто зобов`язаний бути активним у встановленні факту, оскільки завжди має бути можливість покласти наслідки його недоведеності на когось із учасників процесу.

Розподіл і роз`яснення сторонам їх обов`язку щодо доказування - це функція суду в рамках юрисдикційної процедури, це завдання суду організувати дійсно змагальний процес. Розподілити тягар доказування у справі - це означає зробити припущення про наявність або відсутність юридичних фактів на користь однієї із сторін. Якщо противна сторона твердженнями і доказами не може переконати суд у хибності такого припущення, то припущення трансформується у твердження про наявність відшукуваного факту, яке буде відображено у мотивувальній частині судового рішення.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.90 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч.2 ст. 90 ЦПК України якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, суд визнає покази свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 недопустимими доказами, оскільки у вищевикладеній частині вони є показами з чужих слів та не підтверджуються іншими доказами.

Також не може слугувати належним доказом сам факт звернення позивача до правоохоронних органів із заявами відносно подій, які відбулись за участі відповідача ( період з червня по серпень 2020 року - а.с.28-33), не може слугувати належним доказом вчинення з боку відповідача протиправних дій, без застосування до конкретних осіб заходів належного реагування на виявлені під час перевірки порушення, в той же час в силу положень ч.6 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України не підлягають доказуванню та є обов`язковими для суду обставини встановлені вироком у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постановою суду у справі про адміністративне правопорушення. Більше того, відсутні жодні відомості про те, що описані у вищевказаних джерелах події хоча б якимось чином стосуються права позивача та її малолітніх дітей на користування квартирою.

В силу глави 3 ЦК України та статей 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно ЦПК України, в межах заявлених вимог, в тому числі і щодо способу захисту, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ч. 1 ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України)

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України)

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України)

Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом забезпечення вільного і безперешкодного доступу до квартири, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. .

У відповідності до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України суд, ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

Враховуючи наведене та керуючись статями 41, 47, 55, 124, 129 Конституції України, статями 29, 317, 319, 328, 358, 360, 383, 391, 396 Цивільного кодексу України, статями 64, 156 Житлового кодексу УРСР, статями 2, 4, 5, 12, 13, 57-59, 76-81, 82, 89, 174-178, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні позову за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом забезпечення вільного і безперешкодного доступу до квартири.

Відповідно до ч.1 ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

С у д д я