Справа № 452/2068/19 Головуючий у 1 інстанції: Галин В.П.
Провадження № 22-ц/811/2275/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Сеньків Х.І.

з участю представника ОСОБА_1 Мукан Б.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання правочину недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», в якому просив визнати частково недійсним правочин про відкриття кредитної лінії Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» у період з 15 липня 2018 року по 08 червня 2019 року на загальну суму кредиту 47 996 грн. 85 коп. по картці/рахунку НОМЕР_1 ОСОБА_1 .

У обґрунтування позову посилався на те, що він у період з липня 2014 року до 20 січня 2018 року брав участь в антитерористичній операції на сході України.

Із січня 2018 року постійно перебував за зареєстрованим місцем проживання у с. Ваньовичі Самбірського району Львівської області.

Банківськими послугами відповідача користувався приблизно до 2017 року і з цього часу у відділеннях відповідача нових рахунків не відкривав, пластикових карток не отримував, кредитних договорів не оформляв.

Станом на 08 червня 2019 року загальна сума заборгованості по картці/рахунку НОМЕР_1 склала 47 996 грн. 85 коп.

Позивач вважав, що між ним та відповідачем не укладено жодного кредитного договору, а всі доступні кошти (кредитну лінію) на відкритому ним рахунку у 2014 році помилково вважав власно заробленими коштами та перерахованими йому роботодавцем.

Зазначав, що при вчиненні правочину не додержано частини першу та третю статті 203 ЦК України, а саме:

- зміст правочину суперечить: загальним засадам кредитного договору ст.ст. 1054, 1055 ЦК України; ст. 15, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», що полягає у відсутності необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про послуги банку. Відсутність необхідної інформації вплинуло на волевиявлення позивача;

- волевиявлення проявилось у відкритті рахунку у Приватбанку для отримання заробітної плати без наміру та бажання оформляти кредитний договір чи відкривати кредитну лінію.

Із врахуванням наведеного, просив суд позов задовольнити в повному обсязі заявлених ним позовних вимог.

Оскаржуваним рішенням суду у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі стверджує, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зокрема на якій підставі надавався кредит.

Стверджує, що він не придбавав жодного товару за послугою «Миттєва розстрочка», а також не здійснював будь-яких інших операцій з кредитними коштами.

Анкета заява від 17 серпня 2012 року не являється кредитним договором, кредитний ліміт по платіжній картці не встановлювався, відсутні тарифи та умови надання кредитного ліміту.

Зазначає, що обставини цієї справи співпадають з обставинами справи №342/180/17, яка розглядалася Великою палатою Верховного Суду та за результатами розгляду такої прийнято постанову від 03 липня 2019 року, однак суд безпідставно не взяв до уваги зазначену постанову.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом встановлено, що позивачем 07 серпня 2012 року підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк». Згідно наведеного, банк та користувач укладали договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. Працівником банку позивачу ОСОБА_1 було видано зарплатну карточку для виплат, останні цифри якої 8375, та карточку з кінцевими цифрами 8010 з кредитним лімітом.

Даний договір позивачем не оспорювався. У період із 2012 року по 2018 рік позивач картками користувався.

Згідно виписки по обох картках, які є документом первинного бухгалтерського обліку і доказом по справі, позивач починаючи з 2014 року користувався кредитними коштами банку.

Відповідно до ст.1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу заповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст.1072 ЦК України та п.22.9 ст.22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк повинен виконати розпорядження клієнта виключно в межах залишку грошей на рахунку платника.

Відповідно до ч. 1 ст.1069 ЦК України, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу.

Тобто, норми чинного законодавства надають сторонам договору банківського рахунка можливість передбачити в ньому положення про надання банком клієнту овердрафту короткострокового кредиту, який надається понад залишок грошових коштів на поточному рахунку клієнта в цьому банку в межах обумовленої суми шляхом дебетування його рахунка, що має місце у спірних правовідносинах. Отже, таке кредитування рахунка клієнта надає останньому можливість здійснювати платежі за умови відсутності або недостатність грошових коштів на його рахунку.

Відповідно до п. 7 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06 листопада 2009 року № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено, що у момент укладення правочину, у 2012 році, позивачем він оспорений не був.

З часу його укладення, тобто з 07 серпня 2012 року і до періоду, після настання якого позивач, як він зазначає в позові, перестав користуватись послугами банку, 2017 року, питання недійсності правочину, позивачем також не розглядалось.

Позивач не згідний з періодом з 15 липня 2018 року по 08 червня 2019 року, в який, згідно виписки, заборгованість склала 47 966 грн. 85 коп., вказуючи що у зазначений період не володів карткою НОМЕР_2 та не користувався коштами які перераховувались із картки НОМЕР_1 .

Разом з тим, позивач не звертався в банк в зазначений період з приводу втрати карток, не було вказано про це і при розгляді справи в суді, отже дані картки перебували у його користуванні.

Представник позивача вказала, що першочерговою метою позивача було отримання доходів від роботодавця. Він не мав на меті укласти договір кредиту. Позивач помилився, він не знав, що отримує кредитні кошти. Волевиявлення учасника не співпадало його внутрішній волі.

Суп першої інстанції правильно звернув увагу на те, що на момент відкриття кредитної лінії, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, позивач тривалий час користувався кредитними коштами.

Позивачем не надано до позову жодного доказу, що під час укладання договору він не мав можливості прочитати даний договір та детально ознайомитися зі всіма умовами, навпаки, позичальник протягом тривалого періоду часу, виконував зобов`язання, що свідчить про згоду зі всіма умовами договору. Анкета-заява передбачає надання банківських послуг. Факт отримання карток був.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем, як при пред`явленні позову до суду так і під час розгляду справи по суті не вдалось беззаперечно підтвердити, що при вчиненні правочину не додержано частини першу та третю статті 203 ЦК України, а саме:

- зміст правочину суперечить: загальним засадам кредитного договору ст.ст. 1054, 1055 ЦК України; ст. 15, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», що полягає у відсутності необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про послуги банку. Відсутність необхідної інформації вплинуло на волевиявлення позивача;

- волевиявлення проявилось у відкритті рахунку у Приватбанку для отримання заробітної плати без наміру та бажання оформляти кредитний договір чи відкривати кредитну лінію.

Долучені до справи виписки по зарплатній та кредитній картках, вказують лише про рух коштів, і не є доказами, які б стверджували, що позивач не має відношення до їх формування.

З приводу відсутності у позивача доступу до мережі інтернет, що унеможливлювало його входження в додаток Приват24, то позивачем також не надано належних і допустимих доказів на підтвердження наведеного.

Щодо показань свідка ОСОБА_3 , то сказане нею, не містить доказової бази по предмету даного спору в користь позивача.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в момент укладення оспорюваного правочину не були порушені вимоги ст. 203 ЦК України.

Таким чином, на підставі встановлених обставин справи та наявних доказів у матеріалах справи суд першої інстанції прийшов до правильного висновку та підставно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, є необґрунтованими, свідчать про неправильне, довільне тлумачення норм матеріального права та переоцінку фактичних обставин справи в свою користь, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 25 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15 березня 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.