Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

з участю сторін:

представник позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представників відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , 3-я особа ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , 3-я особа ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , 3-я особа ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги мотивувала тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва шлюб було розірвано. Під час перебування сторін у шлюбі, 15 грудня 2015 року відповідачем було укладено договір купівлі-продажу частки квартири у ОСОБА_5 відповідно до умов якого відповідач придбав Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 . Таким чином, Ѕ частка квартири набута відповідачем за час перебування в шлюбі з позивачем. Тобто, виходячи з зазначеного Ѕ частки зазначеної квартири є спільною сумісною власністю позивача та відповідача.

ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності.

Вимоги зустрічного позову мотивовані тим, що під час перебування ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 в шлюбі, відповідач придбав Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . Натомість, позивач за зустрічним позов не може погодитися з тим, що дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки згідно свідоцтва про право власності на житло від 08 липня 1993 №4/245 квартира за адресою: АДРЕСА_2 належала на праві власності ОСОБА_2 та членам його родини: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 14 листопада 2015 року батьки позивача за зустрічним позовом, дійшли згоди про продаж ОСОБА_2 належній йому на праві власності ј частини квартири АДРЕСА_3 на корись племінника ОСОБА_8 . За продаж вказаної частки, ОСОБА_2 отримав 100 000,00 гривень. В подальшому, фактично через місяць, за отриманні кошти від продажу ј частини квартири, між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі продажу Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . Ціна вказаної частки квартири склала 100 000,00 гривень. Підсумовуючи, позивач за зустрічним позовом вказую, що частка квартири була придбана за його особисті кошти та не є спільним майном подружжя.

Відповідачем ОСОБА_2 було подано відзив на позовну заяву в якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та виклав свої заперечення аналогічним обставинам викладеним в зустрічному позові.

05 січня 2021 року відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_4 було подано відзив на зустрічну позовну заяву в якій просила суд відмовити в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі та вимоги первісного позову просила задовольнити. Щодо обставин викладених в зустрічному позові ОСОБА_4 пояснила наступне. Так, ОСОБА_2 було відчужено частку ј квартири АДРЕСА_3 на корись племінника ОСОБА_8 та сплачено на користь продавця 100 000,00 гривень. Натомість, як зазначає відповідач за зустрічним позовом, до матеріалів справи не надано доказів, які підтверджують оплату зазначеного договору купівлі-продажу та факт прийому - передачі грошових коштів, які сплачені позивачу ОСОБА_2 . Таким чином, позивачем за зустрічним позовом не доведено факту наявності грошових коштів, які в мали статус особистої приватної власності одного з подружжя.

20 січня 2021 року позивач за зустріним позовом подав до суду відповідь на відзив в якому просив суд задовольнити вимоги зустрічного позову та відмовити в задоволенні первісного позову та надав наступні пояснення. Так, відповідно до договору купівлі продажу ј частини квартири АДРЕСА_3 , а саме п. 4, ОСОБА_2 своїм підписом підтвердив факт повного розрахунку за продажу квартиру, одержання від ОСОБА_8 , в тому числі в особі представників грошей в сумі 100 000,00 грн. Та відсутність по відношенню до них будь-яких претензій фінансового характеру. Договір посвідчений приватним нотаріусом Івановою С.М. та даний час ніким не скасований або визнаний недійсним. Щодо посилання у відзиві на Закон України «про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, яка діяла станом на момент укладення договору купівлі продажу ј частини квартири, цей закон поширювався на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності, які зобов`язані вести бухгалтерських облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

05 лютого 2021 року відповідач за зустрічним позовом подала заперечення на відповідь на відзив в яких просила суд в задоволенні зустрічного позову відмовити та пояснила наступне. В матеріалах справи відсутні докази зняття грошових коштів з банківського рахунку батьками відповідача за первісним позовом для передачі ОСОБА_2 за продаж ј частки квартири, а також відсутні документи такі як розписка чи акт прийому-передачі 100 000,00 грн. за відчуження його частки в приватизованій квартирі сторонами вище зазначеного договору купівлі-продажу. Також, відповідач за зустріч ним позовом зазначила, що ОСОБА_2 на час продажу частки нерухомого майна був безробітній.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову підтримала в повному обсязі та просила задовольнити позов. Щодо вимог зустрічного позову представник позивача заперечила в повному обсязі та просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач та його представник в судовому засіданні вимоги первісного позову не визнали, заперечили в повному обсязі та просили відмовити в їх задоволенні. Щодо зустрічного позову відповідач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Третя особа в судове засідання не з`явилась. Повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2020 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження у підготовче засідання.

Протокольною ухвалою від 22 грудня 2020 року судом прийнята зустрічна позовна заява до розгляду разом з первісним.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року закрито підготовче засідання по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Протокольною ухвалою від 15 березня 2021 року судом відмовлено в прийнятті заяви про збільшення позовних вимог.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , 3-я особа ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності залишено без руху. Надано строк протягом п`яти днів виправити недоліки.

21 квітня 2020 року на виконання ухвали суду від 21 квітня 2021 року ОСОБА_2 усунуто вказані в ухвалі недоліки.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, пояснення відповідача та його представника, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебувала в реєстрованому шлюбі з 18.04.2007 року та рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.07.2020 року шлюб було розірвано, що підтверджується копією рішення суду від 24.07.2020 року (а.с.10-12)

За час шлюбу сторонами була набута у власність 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , власником якої згідно договору купівлі-продажу від 15.12.2015 року є ОСОБА_2 . Дане майно є спірним.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1)майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду із позовом позивач наполягає на тому, що спірна 1/2 частина квартири є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

Заперечуючи проти первісного позову відповідач наполягає, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, оскільки хоч і придбана під час шлюбу у, але за його власні кошти.

З матеріалів справи вбачається, згідно свідоцтва про право власності на житло від 08.07.1993 року квартира АДРЕСА_3 належала на праві власності ОСОБА_2 та членам йог сім`ї (а.с.99).

21.01.2011 року між ОСОБА_2 , членами його родини та Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було укладено договір про фінансування будівництва житла за програмою «70*30». Предметом даного договору було фінансування будівництва житлового будинку № 3-а , 4,6,8 про провулку Моторному. Об`єктом фінансування була двокімнатна квартира, 17 , загальною площею 63,55 кв.м.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 14.11.2015 року власники квартири АДРЕСА_7 , а саме: ОСОБА_2 , який діяв від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , яка діяла від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 продали належну їм квартиру ОСОБА_12 , що підтверджується копією договору (а.с. 105). Продаж квартир вчинено за 200 000 грн. Арифметично вираховуючи - доля кожного з співвласників становить 33 333 грн., а спільна доля ОСОБА_2 та його неповнолітнього сина становить 66 666 грн.

В цей же день, 14.11.2015 року, згідно договору купівлі-продажу 1/4 частини квартири, ОСОБА_2 відчужив належну йому 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_8 , що підтверджується копією договору (а.с.106). Продаж частини квартири вчинено за 100 000 грн.

Крім цього, в цей же день також було укладено договір купівлі-продажу 1/4 частини квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_13 продав, а ОСОБА_10 (неповнолітній син позивача та відповідача) придбав 1/4 частину квартири АДРЕСА_8 . Продав вчинено за 100 000 грн.

Свідок ОСОБА_13 , який є рідним батьком позивача за первісним позовом, в судовому засіданні пояснив, що він передав свій дочці 100 000 грн. на купівлю 1/2 частини спірної квартири. Дані кошти ним були отримані від продажу належної йому 1/4 частини квартири., яку було продано власному онуку. Будь-яких договорів дарування грошей вони не укладали.

Даючи оцінку даним доказам суд приходить до наступного висновку. 14.11.2015 року ОСОБА_2 було укладено три окремих договори купівлі-продажу квартири: два з яких як продавець, діючи в своїх інтересах так і в інтересах свого сина, та один договір як покупець 1/4 частини квартири, діючи в інтересах свого сина разом зі своєю дружиною. Отже від продажу своєї частини квартири та частини квартири свого сина він отримав 166 666 грн. До показів свідка ОСОБА_13 суд відноситься критично, оскільки по-перше, він є рідним батьком позивача та може бути зацікавлений в розгляді справи, а по-друге, доказів укладення договору дарування грошей суду не було представлено. Договір дарування грошей, який би був укладений у відповідності до ч.5 ст. 719 ЦК України ним не укладався, а тому факту дарування грошей підтвердити не може. Крім цього, свідок пояснив, що 100 000 грн., які він передав своїй дочці, це гроші отримані ним самим від продажу своїй частини квартири, покупцями за якою виступають батьки неповнолітнього ОСОБА_14 - ОСОБА_4 ) та ОСОБА_2 , що також викликає сумнів.

Що стосується посилання позивача за первісним позовом на той факт, що відповідачем за первісним позовом не доведений факт прийому передачі коштів, то дане твердження спростовується текстом самого договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири від 15.12.2015 року де чітко вбачається, що продавець своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продану 1/2 частину квартири, одержання від покупця грошей в сумі 100 000 грн., та відсутність по відношенню до нього будь-яких претензій фінансового характеру.

Отже, суд вважає встановленим, що на купівлю 1/2 частин квартири АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_2 витратив грошові кошти в розмірі 100 000 грн., що належали йому особисто, а тому дана частина квартири є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , 3-я особа ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя задоволення не підлягає у зв`язку із його недоведеністю, а вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , 3-я особа ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності підлягають задоволенню в повному обсязі.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 5238 грн. 16 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57, 65, 69,70 СК України, ст. 372 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 77-80, 88, 133, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , 3-я особа ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , 3-я особа ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 5238 грн. 16 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 19.07.2021 року.

Дані сторін:

Позивач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_8 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ;

Третя особа: ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_12 .

Суддя Н.О. Яровенко