Номер провадження: 22-ц/813/1574/21
Номер справи місцевого суду: 523/5460/19
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря - Сіваченко Д.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступні обставини. Так, 19 лютого 2005 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було укладено шлюб, зареєстрований Відділом РАЦС Київського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №103.

В шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 22 жовтня 2018 року по справі № 523/6466/18, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

До припинення шлюбних відносин, подружжя з дітьми проживали спільно за місцем реєстрації позивача ОСОБА_1 . Згодом, у зв`язку з тривалим відрядженням позивача, сім`я переїхала до Сінгапуру , оскільки ОСОБА_1 влаштувався на роботу на посаду інженера-розробника програмного забезпечення компанії «Symantec Asia pacific Pte Ltd.» з 24 листопада 2014 року.

В подальшому з`ясувалося, що ОСОБА_1 з відповідачем мають різні погляди на життя, між ними виникали непорозуміння, які призвели до того, що у подружжя припинились фактичні подружні стосунки. ОСОБА_2 виявила намір повернутися до України.

21 травня 2018 року відповідач ОСОБА_2 повернулася в Україну з молодшим сином ОСОБА_4 , який до теперішнього часу проживає окремо від батька, ОСОБА_1 .

Позивач є постійним співробітником компанії «Symantec Asia pacific Pte Ltd.» та перебуває у довготривалому відрядженні до Республіки Сінгапур. Починаючи з 24 листопада 2014 року працює на посаді інженера-розробника програмного забезпечення. Відповідно до характеристики з місця роботи позивач - інтелектуальна розумна людина, володіє чудовими навичками в галузі розробки програмного забезпечення. Він добре працює в складі команди та дуже працьовитий і присвячений своїй роботі. Він - людина сумлінна та чесна. Директор компанії також вказує на той факт, що ОСОБА_1 віддана сімейна людина та батько, він надзвичайно працював для того, щоб забезпечити місця у школі своїм дітям та упевнитися в тому, що вони мають найкращі можливості, доступні їм в житті.

Старший син ОСОБА_3 залишився жити зі позивачем у Сінгапурі , є студентом Всесвітньої Індійської міжнародної школи в Сінгапурі (GIIS).

Так, відповідно до додатку А «Відомості про програму» контракту від 24.02.2019, укладеного між ОСОБА_1 в інтересах свого сина ОСОБА_3 та Всесвітньою Індійською міжнародною школою з 01.04.2019 по 31.03.2020 ОСОБА_3 зараховано учнем 7 класу зазначеної школи з можливістю подальшого переведення його до 8 класу.

Позивич повністю сплатив навчання сина ОСОБА_3 в 7 класі, про що 04.03.2019 Всесвітня Індійська міжнародна школа надала офіційне підтвердження отриманої сплати (копія квитанції №ЕС-К19157351 із засвідченим перекладом додається).

Після закінчення 7 класу планується що ОСОБА_3 продовжить своє навчання в 8 класі вищевказаної школи.

Позивач стверджує, що після повернення з відрядження він планує з дітьми проживати за місцем його реєстрації.

Позивач бажає турбуватись і забезпечити майбутнє для свого молодшого сина ОСОБА_4 , оскільки він має можливість забезпечити дітям повноцінну турботу, навчання, харчування, одяг та повноцінний розвиток їх найкращих здібностей з метою подальшої реалізації у житті.

Таким чином, проживання молодшого сина ОСОБА_4 зі своїм братом ОСОБА_3 за місцем проживання їх батька в найповніший мірі відповідає його інтересам як дитини.

За твердженням позивача, мати ОСОБА_2 після повернення в Україну ніде не працює і весь час повідомляє, що працювати в Україні за «копійки» не має наміру.

Весь цей час ОСОБА_2 повідомляє позивачу, що на утримання молодшого сина ОСОБА_4 позивач витрачає дуже маленьку кількість грошових коштів, які не дозволяють їй забезпечити дитині нормальні умови життя. Позивач щомісяця перераховує на банківський рахунок ОСОБА_2 грошове утримання, оплачує приватну школу для молодшого сина, окремо купує синові одяг, техніку, іграшки та інше. Однак ОСОБА_2 постійно вимагає додаткові кошти аж до самих дрібниць. Так, наприклад, вона вимагала додатково 1000 дол. США собі на одяг, 1000 євро на лікування своєї матері, 500 дол. США на місяць на оренду двокімнатної квартири, яка у власності її матері і де ОСОБА_2 має реєстрацію з лютого 2005 року, 3000 грн. у місяць на комунальні послуги.

Слід зазначити, що отримані гроші ОСОБА_2 не в повній мірі використовує на утримання молодшого сина. Так, наприклад, ОСОБА_4 носить старі речі старшого сина ОСОБА_3 . Всі прохання позивача надати чеки, квитанції, які підтверджують цільове використання коштів були відкинуті в грубій формі.

На підставі викладеного, позивач вважає, що проживання молодшого сина разом з ОСОБА_2 не дозволяє в повній мірі забезпечити всі потреби дитини через те, що більшість коштів, що направляються позивачем на утримання сина, використовуються відповідачкою на власні потреби.

На підставі викладеного, позивач бажає визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позиція відповідача у суді першої інстанції.

Відповідач, а також її представник, в процесі розгляду справи позовні вимоги не визнали у повному обсязі. Так, згідно пояснень представника відповідача, які надані в процесі розгляду справи, вбачається, що з 24 листопада 2014 року у зв`язку з тривалим з працевлаштуванням позивача на посаду інженера-розробника програмного забезпечення до компанії Symantec Asia pacific Pte Ltd, сім`я переїхала до Сінгапуру .

В подальшому сторони взаємно вирішили припинити фактичні подружні стосунки, ОСОБА_2 мала намір повернутися до України.

У зв`язку з тим, що старший син позивача та відповідачки ОСОБА_3 відвідував школу та мав закінчити навчальний 2018 рік, скласти останній іспит у Сінгапурі , сторони дійшли взаємної згоди, що ОСОБА_2 повернеться до України з молодшим сином ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , а ОСОБА_1 повернеться на територію України зі старшим сином ОСОБА_3 приблизно наприкінці травня або на початку червня 2018 року.

На виконання цих домовленостей сторонами взаємно один одному було надано дозволи на тимчасовий виїзд дітей до Республіки Сінгапур, країн Шенгенської зони та США у період з 17 травня 2018 року по 17 травня 2019 року.

Сторони також домовились розірвати шлюб на території України, з подальшим укладенням нотаріально посвідченого договору, в якому мали вирішити усі питання щодо виплати аліментів, визначення місця проживання дітей, способів участі у їх вихованні кожної із сторін тощо.

Однак, ОСОБА_1 було порушено вищевказані усні домовленості. Позивач повернувся на територію України разом із старшим сином, однак ОСОБА_2 зі своїм сином ОСОБА_3 так і не побачились, оскільки позивач під різними підставами приховував старшого сина ОСОБА_3 та утримував його у квартирі своїх батьків, казав, що ОСОБА_3 разом із батьками ОСОБА_1 знаходиться на відпочинку у Києві. Пізніше ОСОБА_2 зрозуміла, що позивач ошукав її та, маючи на руках дозвіл від ОСОБА_2 на виїзд дитини за кордон, разом із сином ОСОБА_3 повернувся до Сінгапуру , при цьому не надав можливість матері та сину навіть зустрітись. В свою чергу ОСОБА_2 не заперечувала та надала можливість зустрічатися та спілкуватися молодшому сину ОСОБА_4 із батьком. Також, знаючи про прив`язаність братів ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) один до одного, про те як вони сумують один за одним, ОСОБА_1 позбавив своїх же синів можливості побачитися та поспілкуватися, що аж ніяк не характеризує його як гарного та турботливого батька, який піклується про врівноважений моральний стан своїх дітей.

Відповідачка також стверджує, що молодший син ОСОБА_4 після приїзду з Сінгапуру проживає разом із нею за місцем його реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 піклується про свого сина ОСОБА_4 , слідкує за тим, щоб ОСОБА_4 вчасно виконував домашні завдання, вчасно відвідував школу, всіляко сприяє його вихованню. Як мати, створює умови для його соціального, культурного та духовного розвитку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , спільно з батьком ОСОБА_1 , залишено без задоволення у повному обсязі.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок органу опіки та піклування є необґрунтованим, судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було укладено шлюб, зареєстрований Відділом РАЦС Київського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №103.

В шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 22 жовтня 2018 року по справі № 523/6466/18, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що фактично до припинення шлюбних відносин подружжя проживало у Сінгапурі , оскільки ОСОБА_1 влаштувався на роботу на посаду інженера-розробника програмного забезпечення компанії «Symantec Asia pacific Pte Ltd.» з 24 листопада 2014 року де і працює по теперішній час.

21 травня 2018 року відповідачка ОСОБА_2 повернулася в Україну з молодшим сином ОСОБА_4 , який до теперішнього часу проживає окремо від батька ОСОБА_1 ..

До цього 17 квітня 2018 року ОСОБА_2 надала згоду на виїзд за кордон неповнолітніх синів у супроводі батька на період з 17.05.2018-17.05.2019р.р.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що, на теперішній час, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , навчається у Всесвітній Індійській міжнародній школі та перебуває в р. Сінгапур спільно з батьком ОСОБА_1 . Однак згоди на виїзд дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в період з 17.05.2019р. ОСОБА_2 не надавала, проте дитину батько не повернув до України.

Малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає та зареєстрований спільно з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що служба у справах дітей Одеської міської ради проводила підготовку матеріалів для надання висновку органу опіки та піклування та встановила, що ОСОБА_2 створені належні умови для проживання, відпочинку та всебічного розвитку сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

З довідки Одеської спеціалізованої школи №111 від 25.09.2019р. вбачається, що ОСОБА_4 , 2012р.н., зарекомендував себе як добрий, здібний ученик. До школи малолітній приходить охайний, має все необхідне для навчання. На заняття дитину приводить мати, яка бере активну участь у житті класу та школи. Батьківські збори відвідує тільки мати.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Ухвалюючи рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13), Європейський суд з прав людини п. 75 наголосив, при визначенні того, чи втручання було «необхідним у демократичному суспільстві», Суд розглядатиме, чи в світлі справи загалом наведені в якості обґрунтування причиницього заходу, були відповідними і достатніми для цілей пункту 2 Статті 8 Конвенції. Безсумнівно, врахування того, що слугує найкращим інтересам дитини, має вирішальне значення в кожній справі такого типу (див. справу «Ельшольц проти Німеччини», заява № 25735/94, § 48, ЄСПЛ 2000 VIII). Наразі існує широкий консенсус - включаючи в міжнародному праві - на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси (див. справу «Нойлінґер і Шурук проти Швейцарії», заява № 41615/07, § 135, ЄСПЛ 2010).

Згідно. 76 даного рішення, при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним (див. справу «Мамчур проти України», заява № 10383/09, § 100, 16 липня 2015 року).

Так, позивач ОСОБА_1 постійно проживає у Сінгапурі , оскільки працює на посаді інженера-розробника програмного забезпечення компанії «Symantec Asia pacific Pte Ltd.» з 24 листопада 2014 року по теперішній час.

21 травня 2018 року відповідачка ОСОБА_2 повернулася в Україну з молодшим сином ОСОБА_4 , при цьому її повернення до України разом з сином було узгоджено з позивачем ОСОБА_1 .

Даний позов був заявлений позивачем лише 04 квітня 2019р., тобто майже через рік після того, як дитина повернулась до України.

За цей час дитина звикла до свого місця проживання, відвідує школу, має друзів, тобто дитина перебуває у звичайному стабільному середовищі.

Мати дитини ОСОБА_2 створила всі необхідно умови для її проживання та розвитку, що також встановлено у висновку органу опіки та піклування.

Так, у висновку органу опіки та піклування №01-05-3/505вх. від 06.12.2019р. встановлено, що малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , навчається в Одеській спеціалізованій школі №111 з другого класу, де характеризується позитивно. До школи малолітній ОСОБА_4 , 2012р.н., приходить охайний, має все необхідне для навчання. На заняття дитину приводить мати, яка бере активну участь у житті класу та школи. Батьківські збори відвідує тільки мати. Відповідно до акту обстеження умов проживання, для малолітнього ОСОБА_4 , 2012р.н., матір`ю створені належні умови для проживання, відпочинку та всебічного розвитку. На підставі викладеного, орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 спільно з матір`ю ОСОБА_2 .

На підставі викладеного, суд першої інстанції правильно вважав, що визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 спільно з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 призведе до непропорційного втручання у життя дитини, оскільки фактично це пов`язане зі зміною місця проживання дитини.

Суд вважає, що сам факт отримання більшого заробітку позивачем, не надає йому переваг у вирішенні спірного питання.

Окрім того, суд першої інстанції вірно враховував той факт, що ОСОБА_1 постійно проживає у Сінгапурі, а не перебуває у тривалому відрядженні, оскільки працює з 2014р., при цьому повертається в Україну лише на незначний час.

В даному випадку визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 спільно з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 може призвести до фактичного позбавлення відповідачки брати участь у житті дитини, якщо позивач забере дитину до Сінгапару .

Суд також правильно враховував той факт, що позивач без законних підстав не повернув в Україну старшого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який перебуває на території іноземною держави, без згоди його матері ОСОБА_2 , починаючи з 17.05.2019р..

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 спільно з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 необхідно залишити без задоволення у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Колегія суддів під час оцінки доводів апеляційної інстанції застосовує системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Так, судом апеляційної інстанції у судовому засіданні, яке відбулось 15 липня 2021 року, було вислухана думка дитини ОСОБА_4 , який пояснив, що:

- в нього є брат, який проживає у Сингапурі , та з яким він хоче спілкуватись;

- ОСОБА_4 подобається навчатися у школі у м. Одеса, він перейшов до 4 класу, часто грається із друзями, які знаходяться у м. Одеса;

- хоче проживати із матір`ю ОСОБА_2 , до тата ОСОБА_1 не хоче їхати, оскільки забув як він виглядає, так як давно не бачив його;

- англійську мову знає добре, а китайські мову трішки;

- з батьком спілкується по скайпі по неділям, той вітав з Днем народження лише по скайпі, показував брата, подарунки хотів передати, однак дитина зазначає, що подарунками батько хоче його заманити для проживання в Сингапурі , так як батько поставив умову, що подарунок він зможе сам забрати лише у бабусі та дідуся з боку

- батьків тата (бабусю та дідуся) не бачив, знає, що їх звуть ОСОБА_17 та ОСОБА_18 ;

- з маминої сторони бабуся ОСОБА_19 , дідусь ОСОБА_20 , з ними спілкується, а з бабусею разом живуть, ходить у гості та кіно, а дідусь живу в Кодимі.

З огляду на думку дитини ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції враховує прихильність дитини до матері, його вік. Не зважаючи на знаходження під явним впливом матері, тим не менш дитина демонструє усвідомлену прихильність до матері. Крім того, у м. Одесі у дитини наявні стійкі соціальні зв`язки із друзями, що становлять його коло спілкування та допомагають у процесі розвитку та соціалізації особистості.

Таким чином, залишення дитини ОСОБА_4 проживати із матір`ю ОСОБА_2 свідчить про забезпечення найкращих інтересів дитини з метою подальшого розвитку фізичних, психологічних та духовних потреб особистості дитини. Колегія суддів при цьому не оцінює соціальні та економічні переваги проживання із батьком.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 липня 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк