Справа № 658/1662/19
(провадження № 2/658/34/21)
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року м. Каховка

Каховський міськрайонний суд Херсонської області

у складі:

головуючого - судді Терещенко О.Є.,

при секретарі Оніщенко Л.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

22 квітня 2020 року до Каховського міськрайонного суду Херсонської області надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивачка ОСОБА_2 зазначила, що пе-ребуває з 02.06.1990 року у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу подруж-жям було придбано нерухоме майно житловий будинок з господарчими та побутовими бу-дівлями та спорудами та земельну ділянку в АДРЕСА_1 . Так як відповідач відмовляється визнавати будинок та земельну ділянку спільною сумісною власністю подружжя, вона вимушена звернутися до су-ду, та просить суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 житловий будинок загальною площею 74,7 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,2378 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини житлового будинку та право власно-сті на 2/3 частини земельної ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1 , та, відповідно за ОСОБА_4 право влас-ності на 1/3 частини житлового будинку, право власності на 1/3 частини земельної ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1 . Також просила стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 3 244,92 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві. Наполягала на їх задоволенні.

Позивачка ОСОБА_2 в судовому засіданні вимоги позову підтримала, наполягала на задоволенні заявлених вимог.

Відповідач в судовому засіданні вимоги позову не визнав, пояснивши, що будинок та земельна ділянка належать тільки йому. В задоволенні вимог просив відмовити.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного.

У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 02 червня 1990 року, який зареєстрований Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Хар-кова, актовий запис № 508 (а.с. 10).

Відповідно договору купівлі-продажу від 12 квітня 1996 року посвідченого приватним нотаріусом Каховського нотаріального округу Коршуновою Л.А., відповідачем ОСОБА_3 був придбаний житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 (а.с.11).

Відповідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 липня 1996 року посвід-ченого приватним нотаріусом Каховського нотаріального округу Коршуновою Л.А., відпові-дачем ОСОБА_3 придбана земельна ділянка площею 2378,0 кв.м, розміщена на території Тавричанської сільської ради народних депутатів, для будівництва та обслуговування житло-вого будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12). Відповідно до акту на право приватної влас-ності на землю, зазначена вищевказана земельна ділянка належить ОСОБА_3 (а.с.13).

Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його по-ділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підста-вою набуття особистої власності кожним з подружжя.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

З гідно ст. 70 СК України, є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В силу ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо ін-ше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та ліку-вання.

Норми законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із по-дружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на пев-ний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 трав-ня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

У відповідності до положень ст.57 Сімейного кодексу України, не належить до спіль-ної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів по-дружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала осо-бі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обо-в`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на під-ставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набу-тим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права влас-ності не встановлена судом.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приват-ною власністю.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні су-місні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності по-дружжя.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що на час придбання спірного житлового будинку та земельної ділянки вони перебували в шлюбі, вели спільне господар-ство, займались спільним побутом та вкладали спільні кошти.

Суд приходить до висновку, що в силу статті 57 СК України ані позивачем, ані відпові-дачем не надано суду жодного доказу, які б свідчили про придбання одним із них спірного майна саме за їх особисті кошті.

В зв`язку з наведеним, суд приходить до переконання, що спірне рухоме майно є спіль-ною сумісною власністю подружжя.

Згідно зі ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дру-жини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуд-жуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для про-фесійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професій-ній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з по дружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ді-лянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови поперед-нього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`ясню-ється, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Встановлені у п. 25 Постанови Пленумом Верховного Суду України надані роз`яснення №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при роз-гляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спіль-ного майна подружжя", що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спіль-ної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати пол-оження законодавства щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального розподілу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з під-став, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний раху-нок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд ви-знає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Зокрема, пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", пе-редбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясо-вувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за ви-нятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими кош-тами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною влас-ністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подруж-жю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Сторонами не представлено суду доказів витрат особистих коштів на придбання спі-рного житлового будинку та земельної ділянки, які б давали підстави для висновку, що його частка у майні подружжя є більшою ніж 1/2 частини.

Оскільки спірний житловий будинок та земельна ділянка набуті сторонами за час шлю-бу, що не заперечується сторонами, то вони є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд доходить висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачкою та відповідачем по 1/2 частині житлового будинку загальною площею 74,7 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,2378 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 354 ЦПК України, ст. ст. 60, 69-71 СК України, суд,

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спіль-ного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 житловий будинок загальною площею 74,7 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 та зе-мельну ділянку площею 0,2378 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та в порядку поділу спільного суміс-ного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 части-ни житлового будинку та право власності на 1/2 частини земельної ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1 , та, відповідно, визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини жит-лового будинку, та право власності на 1/2 частини земельної ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1 .

В решті ніших позовних вимог - відмовити.

Судові витрати розподілити порівну між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частинах. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 частину сплаченого судового збору у розмірі 1622,46 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернен-ня апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прий-няття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його про-голошення.

Учасники справи:

- позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний но-мер картки платник податків НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

- відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , номер картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя: О. Є. Терещенко