Єдиний унікальний номер справи 363/3596/17
Провадження №22-ц/824/7436/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Вишгородський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасне виконання аліментних зобов`язань,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасне виконання аліментних зобов`язань.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 17 липня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції Київської області. Від шлюбу сторони мають двох дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 січня 2009 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 стягнуто аліменти в розмірі 2 500 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 31 березня 2008 року до їх повноліття. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 квітня 2009 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 січня 2009 року змінено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 щомісячно аліменти на утримання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в розмірі 1/6 частини всіх видів доходів на кожну дитину, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31 березня 2008 року до їх повноліття.

У зв`язку з несплатою аліментів відповідачем позивач звернулась до суду із позовом про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасне виконання аліментних зобов`язань та, уточнивши позовні вимоги, просила стягнути з відповідача неустойку (пеню) в розмірі 27 353, 80 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 лютого 2021 року вищевказаний позов задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 27 353, 80 грн.; вирішене питання судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

08 червня 2021 року до Київського апеляційного суду позивач направила відзив на апеляційну скаргу, в якому, не погоджуючись із доводами, викладеними у апеляційній скарзі, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

06 липня 2021 року до Київського апеляційного суду від відповідача надійшла відповідь на відзив.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що вказане рішення відповідає наведеним вимогам з огляду на наступне:

Свою незгоду з оскаржуваним рішенням апелянт обґрунтовує відсутністю вини у виникненні заборгованості по аліментам, оскільки державний виконавець не повідомив його про відкрите виконавче провадження. Також апелянт зазначає про неналежність довідки-розрахунку про суму заборгованості, оскільки в різних довідках містяться різні дані щодо розміру такої заборгованості. Вказує про неврахування судом першої інстанції всіх здійснених ним оплат, а також про наявність арифметичних помилок у довідках-розрахунках заборгованості.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із такими твердженнями апелянта.

Дослідивши матеріали справи, колегією суддів було встановлено, що всі обставини даної справи були ретельно розглянуті та належно оцінені судом першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Звертаючись до суду із позовом, позивач заявляла вимогу про стягнення з відповідача неустойки (пені) за несвоєчасне виконання аліментних зобов`язань з часу ухвалення першого рішення про стягнення з відповідача аліментів (рішення Апеляційного суду Київської області від 15 квітня 2009 року), про яке останній знав і вже мав можливість виконувати, незважаючи на його оскарження та на наявність чи відсутність повідомлення про відкриття виконавчого провадження, оскільки обов`язок зі сплати аліментів виникає не з моменту відкриття виконавчого провадження, а з моменту винесення рішення суду, який у відповідній частині допускає його до негайного виконання, тим паче що рішення апеляційного суду вступає в силу з моменту проголошення.

З поданих суду довідок-розрахунків заборгованості по аліментам встановлено, що відповідач з березня 2008 року по липень 2018 року та з березня 2008 року по червень 2009 року аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не сплачував. Саме внаслідок тривалої несплати відповідачем аліментів на утримання дітей й утворилася вказана заборгованість. Доводи відповідача про те, що заборгованість по сплаті аліментів утворилася з вини державного виконавця, який не повідомив його про наявність заборгованості, колегія суддів, як і суд першої інстанції, відкидає як неспроможні, як такі, що на обставинах справи і вимогах Закону не ґрунтуються, оскільки ОСОБА_1 як батько мав обов`язок утримувати своїх дітей і вчасно сплачувати аліменти, а отже знав та не міг не знати про такий свій обов`язок. Відповідальність за виникнення заборгованості по сплаті аліментів згідно ст. 196 СК України покладається саме на платника аліментів. Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано встановив порушене право позивача, яке підлягає захисту, а відтак позов - задоволенню.

Також одним із доводів апеляційної скарги було те, що у наявних у матеріалах справи у довідках-розрахунках та перерахунках заборгованості зі сплаті аліментів зазначено різні дані.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що відмінність зазначених у довідках-розрахунках та перерахунках заборгованості по сплаті аліментів даних обумовлена саме тим, що відповідач ініціював перерахунок заборгованості, в тому числі і в судовому порядку, що і обумовило відмінність відомостей у документах, складених у різний час.

Апелянт також зазначав, що судом першої інстанції не було враховано всі проведені відповідачем оплати, оскільки ним було перераховано кошти у розмірі 14 029, 32 грн., які були арештовані у рамках виконавчого провадження на підставі постанови старшого державного виконавця Хмелевої М.В. в рамках виконавчого провадження за №14241317 (відкритого на утримання ОСОБА_3 ). За таких умов апелянт зазначає, що сума заборгованості повинна була бути зменшена на суму 14 029, 32 грн.

Вказані посилання апелянта також не можуть бути прийняті колегією суддів апеляційного суду, оскільки заявлена до стягнення пеня була нарахована за період, що передував зазначеній відповідачем оплаті. Так, вказана апелянтом дата (16 грудня 2020 року) не входить в період такого нарахування, а тому зроблений в рахунок оплати заборгованості по аліментах платіж у розмірі 14 029, 32 грн. не впливає ні на суму заборгованості, з якої розраховується пеня, ні на нарахування пені на таку заборгованість за відповідні періоди.

Окремо в апеляційній скарзі апелянт зазначає про те, що розрахунок пені має декілька арифметичних помилок. В той же час вказані посилання апелянта не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду та відмови у задоволені позову, як про те просив апелянт. У відповідності до положень ст. 4ЦПК України судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси особи. Зазначене також відноситься і до апеляційного захисту. Вказані апелянтом арифметичні помилки в довідках-розрахунках дійсно мають місце, однак, вони призводять до зменшення суми пені, а не до її збільшення. Позивач рішення суду не оскаржує, а прав відповідача такі помилки не порушують.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Стверджуючи про неналежність розрахунку пені, відповідач свого контр-розрахунку не надав, відомостей, які б надавали підстави для зміни такого розрахунку, з відповідними доказами на їх підтвердження, до суду не представив, а тому колегія суддів вважає, що твердження апелянта зазначеній частині не є доведеними.

Стосовно заяви відповідача про застосування строку позовної давності колегія суддів зазначає наступне:

Положеннями ст. 20 Сімейного кодексу України чітко встановлено, що до вимог, що?випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених:

- частиною другою статті 72?(застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя);

- частиною другою статті 129?(спір про батьківство між чоловіком матері дитини та особою, яка вважає себе батьком дитини);

- частиною третьою статті 138?(право матері дитини на оспорювання батьківства свого чоловіка);

- частиною третьою статті 139?(спір про материнство) цього Кодексу

Зважаючи на викладене, на правовідносини, які регулюються ст. 196 СK України, не поширюється дія норм ЦK України про позовну давність.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни судових рішень суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько