Провадження № 22-ц/812/527/21Суддя суду першої інстанції Семенова Л.М.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 року м. Миколаїв Справа № 477/601/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Семенової Л.М., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за борговою розпискою,

В С Т А Н О В И В:

03 квітня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з останньої на її користь суму позики у розмірі 18 482 грн 90 коп., з яких 18 000 грн це грошовий борг за розпискою, 137 грн 70 коп. - пеня, 345 грн 20 коп. - 50% річних, а також судовий збір в сумі 840 грн 80 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000 грн.

Доводи позовної заяви обґрунтовано тим, що 18 березня 2020 року між нею та ОСОБА_1 було укладено договір позики (далі - Договір) згідно якого вона передала відповідачці 18 000 грн строком до 19 березня 2020 року.

За умовами Договору повернення боргу повинно бути здійснено у м. Миколаєві за адресою позикодавця до 19 березня 2020 року; за прострочення повернення позики позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми, яка прострочена за кожний день прострочення, а також позичальник сплачує суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 50% річних від простроченої суми, у порядку статті 625 ЦК України.

Водночас, 18 березня 2020 року в якості додатку до Договору та підтвердження факту отримання нею грошових коштів в борг, відповідачем була складена розписка про отримання грошей в сумі 18 000 грн.

Станом на дату подання позовної заяви, 02 квітня 2020 року, отримані за Договором кошти ОСОБА_1 , їй не повернуті, що свідчить про порушення умов договору.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 січня 2021 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за борговою розпискою у розмірі 18 482 грн 90 коп. та судові витрати в сумі 3 840 грн 80 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із доведеності обставин укладення договору позики та отримання відповідачем позичених коштів у розмірі 18 000 грн. У визначений строк кошти не були повернуті, а тому боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також передбаченого договором розміру процентів за користування коштами, а тому позовні вимоги визнані судом обґрунтованими та підлягали задоволенню.

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржила його шляхом подання апеляційної скарги, де посилаючись на порушення вимог матеріального та процесуального права, просила скасувати оскаржене рішення в повному обсязі та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що встановлені судом першої інстанції обставини не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, вона з листопада 2019 року по 18 березня 2020 року працювала продавцем в продуктовому магазині за адресою: АДРЕСА_1 у ОСОБА_2 - позивача у справі.

Разом з нею в магазині працювала також ОСОБА_3 .

За думкою позивача, в березні 2020 року у магазині нібито була виявлена недостача. Погрозами та шантажем позивач примусила скаржника підписати договір позики та розписку про нібито отримання нею грошової суми у борг. Проте, скаржник стверджує, що зазначених в договорі позики та розписці грошових сум від позивача ніколи не отримувала.

Доказами цього є те, що в березні 2020 року позивач, діячі в інтересах ФОП ОСОБА_4 , звернулася до Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області із заявою щодо вжиття заходів до ОСОБА_1 , яка працюючи на посаді реалізатора магазину продовольчих товарів « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , нібито привласнила належне ФОП ОСОБА_4 майно, причинивши при цьому матеріальний збиток (постанова про закриття кримінального провадження від 25 квітня 2020 року); в травні 2020 року скаржник звернулася до Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області із заявою щодо вжиття заходів до ОСОБА_2 , яка примусила її підписати договір позики та розписку про нібито отримання нею грошової суми в борг від позивача.

Скаржник ніколи не працювала у ФОП ОСОБА_4 . Вказана особа їй взагалі не відома.

Крім того, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Посилаючись на практику Верховного Суду, викладену у постановах від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц та від 29 січня 2020 року у справі № 560/1299/17, скаржник зазначав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін неналежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Суд першої інстанції залишив поза увагою правові позиції Верховного Суду, не встановив справжню природу правовідносин сторін справи, помилково оцінив пояснення свідка ОСОБА_3 , вважаючи, що свідок може бути зацікавленою особою у вказаній справі.

Крім того, у судовому засіданні 08 липня 2020 року задоволено клопотання представника скаржника та визнано явку позивача у судове засідання обов`язковою. Проте, позивач до судового засідання не з`явилася, вимог суду першої інстанції не виконала. На вказане суд першої інстанції уваги не звернув.

Також у судовому засіданні 08 липня 2020 року задоволено клопотання представника скаржника про витребування з Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області належним чином завірених копій матеріалів заяв ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Вказані матеріали відсутні в матеріалах справи. Повторно районний суд вказані матеріали не витребував.

До того ж, оскільки між позивачем та скаржником відсутні правовідносини за договором позики, відповідно відсутні і правові підстави для стягнення зі скаржника на користь позивача пені, інфляційних втрат та річних процентів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , доводи апеляційної скарги не визнала, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскаржене рішення залишити без змін.

Доводи відзиву обґрунтовано тим, що у ОСОБА_2 зі ОСОБА_1 ніколи не було трудових відносин. Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 стала лише 19 листопада 2020 року, про що свідчить запис в ЄДР № 000086915. В матеріалах справи немає жодного доказу про те, що між позивачкою та відповідачкою були коли-небудь трудові відносини.

Сама розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошових коштів позичальнику.

ОСОБА_1 не оспорювала договір позики. Обставини, на які посилається відповідачка в обґрунтування доводів апеляційної скарги, зокрема, укладення договору позики під тиском, всупереч внутрішній волі, без звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу.

До Заводського РВ ГУНП в Миколаївській області відповідачка звернулася із заявою про те, що її нібито примусили підписати договір позики та розписку про нібито отримання нею грошової суми в борг лише 12 травня 2020 року, тобто вже після звернення позивачки до Жовтневого районного суду Миколаївської області про стягнення боргу за договором позики, а тому, таку поведінку, необхідно оцінювати критично, оскільки вона направлена на штучне створення уявлення про те, що на неї нібито здійснювався якийсь тиск при укладенні між сторонами договору позики від 18 березня 2020 року.

Щодо тверджень відповідачки про те, що позивачка в березні звернулася до Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області із заявою щодо вжиття заходів до ОСОБА_1 , яка працюючи на посаді реалізатора магазину продовольчих товарів « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , нібито привласнила належне позивачці майно, причинивши при цьому матеріальний збиток, то зазначена заява була підписана з боку ФОП ОСОБА_4 від 27 березня 2020 року, тобто вже після виникнення договірних відносин між позивачкою і відповідачкою, та позивачка лише подала цю заяву до Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області, будучи представником заявниці. В світлі обставин, викладених в даній заяві та об`єктивної істини - матеріальні збитки були завдані ФОП ОСОБА_4 , а не позивачці, як на тому наголошує відповідачка, чим вводить суд в оману.

Більш того, за змістом вказаної заяви розмір завданих збитків ФОП ОСОБА_4 становить 35 110 грн 17 коп., а розмір позики за договором від 18 березня 2020 року, який укладений між сторонами становить 18 000 грн.

Щодо мети для якої відповідач позичала гроші, то остання зазначала, що гроші необхідні їй для погашення заборгованості перед третіми особами - її друзями.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду відповідає цим вимогам закону.

Як правильно встановлено судом першої інстанції 18 березня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно якого остання отримала в борг кошти в розмірі 18 000,00 грн. Підтвердженням цього договору є письмовий договір позики та розписка про отримання грошей за підписом позичальника. В договорі строк повернення боргу зазначений до 19 березня 2020 року. На підтвердження отримання зазначених грошових коштів як додаток до цього договору ОСОБА_1 в той же день складена розписка про отримання нею 18 000 грн.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалась на те, що зазначену в розписці суму боргу відповідачка не повернула.

В свою чергу, ОСОБА_1 заявлені вимоги не визнала, заперечивши факт укладення договору позики та отримання таких коштів. Натомість розписку написала під тиском позивачки, яка звинуватила її в недостачі коштів в магазині, де вона неофіційно працювала продавцем.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

В силу вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частин першої, другої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), а якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

За таких обставин колегія суддів вважає, що надані відповідачем договір позики та розписка про отримання грошей підтверджує укладення між сторонами договору позики, за яким позикодавцем є ОСОБА_2 , а позичальником ОСОБА_1 . При цьому остання не заперечувала, що власноручно писала вказані договір та розписку.

Доводи апелянта про те, що розписка фактично є безгрошовою, написана нею під тиском позивачки у зв`язку із наявністю недостачі в магазині, де працювала продавцем, а тому спірні правовідносини не були борговими у розумінні статті 1046 ЦК України, колегія суддів не приймає до уваги.

За змістом положень статей 12,13,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судами у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно із положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відтак враховуючи, що принцип диспозитивності цивільного судочинства не звільняє учасника справи від обов`язку доказування обставин, на які він посилається у підтвердження обставин, якими обґрунтовані заперечення позову, ОСОБА_1 в силу статті 81 ЦПК України будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності договору позики та передачі на його виконання грошових коштів ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надано.

В матеріалах справи міститься письмова відповідь Заводського відділу поліції на адресу відповідача, зі змісту якої вбачається, що відповідач зверталася до поліції із заявою 12 травня 2020 року після подання позову до суду з приводу вжиття заходів до ОСОБА_2 , яка обмовила її у завданні збитків під час роботи в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 на суму 18 000 грн. Перевірка заяви була припинена у зв`язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення. Проте зазначена інформація не містить жодних відомостей стосовно звернення відповідача до правоохоронних органів з приводу неправомірної поведінки ОСОБА_2 відносно неї щодо підписання договору позики ні після укладення договору позики, ні після подання позову до суду.

Між тим як в договорі позики так і в розписці про отримання коштів зазначено, що позичальник діє добровільно, при відсутності будь-якого примусу, як фізичного так і психічного.

При цьому згідно з частиною 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Водночас, указаний договір позики, яким визначені всі умови щодо суми позики у судовому порядку не оспорювався, тобто на час розгляду даної цивільної справи був чинним.

Відповідачем не надано також жодних доказів на підтвердження доводів її апеляційної скарги про наявність між сторонами трудових відносин, недостачі товару тощо, тому вони є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення.

Таким чином, належних доказів того, що вона підписала договір позики та розписку про отримання коштів, як зобов`язання відшкодувати роботодавцю завдані збитки, ОСОБА_1 суду не надала. Натомість ОСОБА_2 доведено достатніми доказами наявність договірних відносин, факт передачі коштів в борг, що є підставою для захисту її права та стягнення коштів.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дотримався практики застосування норм права Верховного Суду, викладену у постановах від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц та від 29 січня 2020 року у справі № 560/1299/17, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд першої інстанції досліджував надані сторонами докази на підтвердження як факту укладення договору та змісту умов договору, так і факту отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Посилання скаржника на те, що судом неправильно дано оцінку поясненням свідка ОСОБА_3 , колегія суддів відхиляє. Зі змісту аудіозапису судового засідання районного суду від 08 липня 2020 року, відтвореного апеляційним судом, встановлено, що цей свідок працювала разом з відповідачем продавцем у магазині, де була виявлена нестача товару на суму 54 000 грн. У присутності позивача, яка проводила інвентаризацію та двох сторонніх чоловіків, яких привела остання, три продавця, в числі яких була вона та відповідач, написали боргові розписки, які з них вимагали. Проте показання свідка не містять посилання на фактичні обставини та достатньої інформації щодо предмета доказування, а також позовних вимог не спростовують та обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, як особи яка може бути зацікавлена у вирішенні спору.

Більше того, як передбачено абзацом 2 частини 1 статті 218 ЦК України заперечення однією стороною факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно роз`яснень пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо ( частина 2 статті 937, частина 3 статті 949 ЦК).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що під час розгляду справи позивач не виконала вимог суду щодо обов`язкової явки в судове засідання та судом першої інстанції не витребувані належним чином завірені копії матеріалів заяв ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене апеляційний суд дійшов переконання, що рішення місцевого суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, наведені в апеляційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин рішення суду належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишена судом апеляційної інстанції без задоволення, підстави для перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 17 березня 2021 року.