Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.07.2021 Справа №607/13289/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді - Позняка В.М.

за участю секретаря с/з - Свергун Т.В., позивача - ОСОБА_1 , її представника - ОСОБА_2 , представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , просить визнати недійсним договір купівлі продажу транспортного засобу марки Chevrolet Lacetti Седан-В, 2007 року випуску, червоного кольору, номер кузова НОМЕР_1 укладений 09.02.2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Покликається на те, що вона з відповідачем перебували в шлюбі вересня 2010 року, який був розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 грудня 2019 року. За час шлюбу за кошти подаровані на весілля сім`я придбала автомобіль Chevrolet Lacetti Седан-В, 2007 року випуску. Під час розгляду справи про поділ майна подружжя відповідач без її згоди відчужив автомобіль ОСОБА_5 . Вважає такий договір недійним. Зауважує, що ОСОБА_5 є близьким другом її колишнього чоловіка ОСОБА_4 знав, що вона була його дружиною, та знає її особисто, а тому повинен був розуміти, що для відчуження автомобіля потрібна її згода. Вважає, що відчуження автомобіля це заздалегідь спланована змова між відповідачами для уникнення поділу майна.

Відповідач ОСОБА_4 у своїх заявах по суті просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зауважує, що автомобіль Chevrolet Lacetti Седан-В, 2007 року випуску не є спільною власністю подружжя. Автомобіль оформлений на його ім`я та є його особистою власністю, оскільки кошти на купівлю автомобіля йому подарували батьки, та частину відкладав. Він здійснював за власні кошти догляд за автомобілем, підтримував його в належному стані. Звертає увагу, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем та не знав та не міг знати що для відчуження автомобіля потрібна згоду другого із подружжя. Крім того, вважає, що навіть якщо б автомобіль був спільним майном, це не є підставою для визнання недійсним договору, оскільки можна стягнути грошову компенсацію.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 квітня 2021 року вжито заходів забезпечення позову, шляхом заборони відчуження автомобіля.

Позивачка та її представник в судовому засідання позов підтримала з підстав, викладених в ньому. ОСОБА_1 пояснила, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є друзями, а тому договір купівлі-продажу за заниженою ціною був укладений для виведення автомобіля з процесу поділу. На час укладення договору в суді існував спір про поділ майна подружжя.

Представник ОСОБА_4 просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених в заявах по суті.

ОСОБА_5 неодноразово повідомлявся про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не надав.

Розглянувши справу судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 вересня 2010 року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.12.2019 року у справі №607/22826/19.

За час шлюбу 27.01.2016 року був придбаний автомобіль марки CHEVROLET LACETТI 2007 року випуску, об`єм двигуна 1799, VIN НОМЕР_2

Згідно договору купівлі продажу від 09.02.2021 року №6220/21/000359, який укладений між ТОВ «Альфа-караван» за завданням ОСОБА_4 на підставі договору комісії від 09.02.2021 року №6220/21/000359, ТОВ «Альфа-караван», який є комісіонером, продало ОСОБА_5 автомобіль CHEVROLET LACETТI 2007 року випуску, червоного кольору, об`єм двигуна 1799, номерний знак НОМЕР_3 , який зареєстрований за ОСОБА_4 27.01.2016 року згідно свідоцтва про право реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_4 . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу становить 33700 грн.

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з 11.12.2020 року знаходиться цивільна справа №607/21565/20 про поділ майна подружжя, в тому числі і спірного автомобіля.

Всебічно, повно об`єктивно та безпосередньо дослідивши докази по справі, надавши їм оцінку на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити, виходячи із таких міркувань.

У силу ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 57 Сімейного кодексу України визначено майно, яке є особистою приватною власністю чоловіка, дружини, таким є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Конструкція норми ст.60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Як установлено судом, автомобіль CHEVROLET LACETТI 2007 року випуску, об`єм двигуна 1799, VIN НОМЕР_2 . червоного кольору набутий відповідачем-позивачем в 2016 році за час зареєстрованого шлюбу між сторонами, презумпція спільності майна подружжя не спростована належними, достовірними та достатніми доказами, тому він є спільним сумісним майном подружжя.

Згоди щодо поділу спільного майна подружжя станом на день розгляду справи не досягнуто, спір з цього приводу не вирішений.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317,319 ЦК України. З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Частиною третьою статті 65 СК України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Частиною четвертою статті 369 ЦК України встановлено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Відступаючи від висновків, викладених Верховним Судом України у справах № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Установивши, що автомобіль марки CHEVROLET LACETTI, придбаний у період перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а відповідачами не спростовано презумпцію спільності вказаного майна, яке відчужене після розірвання шлюбу, суд дійшов висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаного автомобіля, оскільки відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою для визнання цього правочину недійсним.

Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі вартості.

Враховуючи, що предметом спору є автомобіль марки CHEVROLET LACETTI, 2008 року випуску, то правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового та потребував згоди позивача як другого із співвласників.

Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 червня 2020 року у справі №454/2786/17 (провадження №61-975св20), від 01 березня 2021 року у справі №753/10236/14 (провадження №61-16403св20), у яких вирішувались близькі за змістом із цією справою правовідносини, зокрема щодо недійсності правочину, вчиненого без згоди із співвласником відчужуваного майна.

Посилання ОСОБА_4 на те, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна, є безпідставними, оскільки право обирати спосіб захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав належить особі, чиї права порушуються, тобто саме ОСОБА_1 . Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі №320/1897/14-ц, провадження №61-14353св20.

Щодо покликання на те, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем, то такі доводи не можуть братися судом до уваги, оскільки вказана обставина не має правового значення для вирішення спору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тому, суд доходить остаточного висновку, що позов слід задовольнити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд вважає, що з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 слід стягнути в рівних долях по 1181 грн (2362/2) грн, що включає в 1362 грн сплаченого судового збору (908 +454) та 1000 гривень, які має понести позивачка на оплату послуг адвоката згідно договору про надання правової допомоги (а.с.52).

Керуючись ст.ст. 4,5,12,13, 81, 223, 263-265, 268, 273,354 ЦПК України, суд,-

УХВЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі продажу транспортного засобу марки Chevrolet Lacetti Седан-В, 2007 року випуску, червоного кольору, номер кузова НОМЕР_5 укладений 09.02.2021 року між ОСОБА_4 через товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа-караван» як комісіонером та ОСОБА_5 .

Стягнути із ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в користь ОСОБА_1 по 1362 грн судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактично проживає по АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання : АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_7 .

Повний текст рішення виготовлено 20 липня 2021 року.

Головуючий суддяВ. М. Позняк