Справа № 461/5735/20 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/62/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Жукровська Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 грудня 2020 року, ухвалене в складі головуючої судді Волоско І.Р., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Перша Львівська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, скасування державної реєстрації та рішення про державну реєстрацію, визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

у липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Перша Львівська державна нотаріальна контора, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_2 Першою львівською державною нотаріальною конторою 09.07.2019 року за реєстровим номером 5-311 на 1/10 частку квартири АДРЕСА_1 , спадкова справа № 103 за 2013 рік;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/10 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, а саме скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/10 частку квартири АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 32315766, дата та час державної реєстрації 09.07.2019 року 15:58:18;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень ОСОБА_2 на 1/10 частку квартири АДРЕСА_1 , індексний номер 47694170 від 09.07.2019 16:04:33.

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/10 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті мого чоловіка, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заявленого позову покликалась на те, що оскаржуване свідоцтво про право на спадщину від 09.07.2019 року, реєстровий номер 5-311 позбавляє її права, як спадкоємця ОСОБА_3 , якому належала 1/5 частка квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті матері - ОСОБА_4 , в загальному порядку отримати свідоцтво ще на 1/10 частку вказаної квартири, яку успадкував брат померлого чоловіка позивачки, також син померлої ОСОБА_4 - відповідач у даній справі - ОСОБА_2 , незважаючи на те, що пропустив строк на прийняття спадщини і судове рішення про визначення йому додаткового строку про прийняття спадщини було скасоване. А тому вважає, що видане йому свідоцтво про право на спадщину за законом повинно бути визнане судом недійсним.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 03 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду, викладених у рішенні суду обставинам справи.

В обґрунтування вимог покликається на те, що суд дійшов помилкових висновків про те, що свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане ОСОБА_2 не зачіпає жодних прав інших осіб та про відсутність підстав для визнання вказаного свідоцтва недійсним та скасування його державної реєстрації.

Так, суд не врахував, що рішенням Львівського апеляційного суду від 30 червня 2020 року по справі №465/7397/18 була встановлена обставина, що ОСОБА_1 є спадкоємицею її чоловіка ОСОБА_3 , в тому числі щодо 1/5 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 , оскільки він у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті матері, ОСОБА_4 , але помер, не отримавши свідоцтва про право на спадщину.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у даній справі, суд першої інстанції створив перешкоди для забезпечення захисту прав позивачки, тим самим порушив принцип обов`язковості судового рішення стосовно постанови Львівського апеляційного суду від 30.06.2020 року по справі №465/7397/18, оскільки тим самим унеможливив забезпечення правових наслідків у зв`язку з прийняттям рішення Львівського апеляційного суду по справі №465/7397/18, яке набрало законної сили.

Звертає увагу на те, що судом було порушено принцип обов`язковості судового рішення. Рішення Львівського апеляційного суду від 30.06.2020 року по справі №465/7397/18 носить преюдиційний характер для спору у даній справі.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 грудня 2020 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Яцишин А.В. висловився у заперечення доводів апеляційної скарги.

Зазначив, що предметом спору є 1/10 частка квартири АДРЕСА_2 , яка залишилась після спадкодавця ОСОБА_4 , прямим спадкоємцем якої позивач не є. Тому позивач не входить в число спадкоємців померлої ОСОБА_4 . Жодних прав та інтересів позивача у даній справі оскаржуваним свідоцтвом про право на спадщину не порушено. Відповідач отримав спірне свідоцтво про спадщину як спадкоємець першої черги після смерті його матері, а не після смерті його брата, та відповідно успадкував майно, що належало його матері, у порядку встановленому чинним законодавством України. Жодних прав інших осіб зазначене свідоцтво не зачіпає.

Враховуючи викладене, вважає доводи апеляційної скарги такими, що не грунтуються на нормах чинного законодавства. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

У судове засідання 20 травня 2021 року представники сторін з`явились та дали пояснення. В судове засідання 22 липня 2021 року сторони та їх представники, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи не з`явились. Однак представники сторін подали клопотання про відкладення розгляду справи.

Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також на те, що дана справа була призначена до розгляду з повідомленням сторін і рішення про їх обов`язкову явку в суд апеляційної інстанції не приймалось, більш того, представники сторін надали суду апеляційної інстанції пояснення, а бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позовній заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц), колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, які не з`явились.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , матір чоловіка позивачки ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої увійшла 1/5 частина квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 , як спадкоємець першої черги за законом, звернувся до Першої львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, в результаті чого було заведено спадкову справу, номер у Спадковому реєстрі 52326547, номер у нотаріуса 103/2013.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер чоловік позивачки ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 позивач звернулась до Першої львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, в результаті чого було заведено спадкову справу за №62802428 у Спадковому реєстрі, номер у нотаріуса 203/2018.

03 липня 2019 року державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори Кутельмах О.Ф. видано позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 (зазначена частина квартири належала спадкодавцю: 1/5 частка - на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 19.01.1995 року; 1/5 частка - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.04.2003 року; 1/10 частка квартири, яка належала ОСОБА_4 , його матері, на підставі вищезазначеного свідоцтва про право власності на квартиру, спадкоємцем якої був її син ОСОБА_3 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав).

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10 травня 2019 року у справі № 465/7397/18 за позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради, третя особа: Перша Львівська державна нотаріальна контора про визначення додатково строку для подання заяви про прийняття спадщини, ОСОБА_2 визначено додатковий тримісячний строк з моменту набрання цим рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 30 червня 2020 року рішення скасовано рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 травня 2019 року та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Львівської міської ради, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Першої львівської державної нотаріальної контори, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовлено.

09 липня 2019 року Першою львівською державною нотаріальною конторою було видано відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадкового майна після смерті матері, а саме: 1/10 частку квартири АДРЕСА_1 .

Зі змісту листа Першої львівської державної нотаріальної контори вих. № 699/01-16 від 14.07.2020 року вбачається, що копія постанови Львівського апеляційного суду від 30.06.2020 року містить відомості лише про скасування рішення Галицького районного суду м. Львова, з чого випливає, що свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я ОСОБА_2 та державна реєстрація права власності останнього на частину квартири залишаються чинними, оскільки відповідно до ст. 1301 ЦК України та cт. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав та скасування записів про проведену державну реєстрацію прав здійснюється за рішенням суду.

Предметом спору у даній справі є визнання свідоцтва про право на спадщину, виданого на виконання рішення суду першої інстанції від 10 травня 2019 року у справі № 465/7397/18, яке в подальшому було скасоване, недійсним, а також похідних вимог про реєстрації спадкового майна, інших реєстраційних дій щодо цього майна, і визнання права власності на спадкове майно.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва на спадщину, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач не входить в число спадкоємців померлої ОСОБА_4 , відповідач отримав спірне свідоцтво про спадщину як спадкоємець першої черги після смерті його матері, а не після смерті його брата, та відповідно успадкував майно, що належало його матері, у порядку встановленому чинним законодавством України, підстави для визнання цього свідоцтва недійсним, відсутні, адже його видача не зачіпає жодних прав інших осіб, у тому числі позивачки. З огляду на це, суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення позовних вимог.

Проте, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодитись не може.

Відповідно до статті 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

При цьому, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно частин першої та третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (частини перша-друга статті 1269 ЦК України).

Згідно частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року у справі № 686/21063/18 (провадження № 61-11769св19) викладено такий висновок: «Встановивши, що ОСОБА_2 пропустив, визначений статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини після смерті матері, рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 вересня 2015 року по справі №686/16007/15-ц ОСОБА_6 було встановлено додатковий строк для прийняття спадщини, однак це рішення було скасовано постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 17 липня 2018 року, а інших належних та допустимих доказів визначення відповідачу додаткового строку для прийняття спадщини суду не надано, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 02 листопада 2015 року на ім`я ІНФОРМАЦІЯ_5 , оскільки підстави для його видачі нотаріусом відпали. При цьому суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 є спадкоємцем за законом однієї черги із відповідачем, саме за його заявою було скасоване рішення суду про визначення ОСОБА_2 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та відсутня відмова нотаріуса у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину після смерті матері. Отже ОСОБА_1 був вправі пред`явити позов про визнання недійсним виданого відповідачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 ».

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на встановлені судом першої інстанції обставини, а саме, що правова підстава для видачі оспорюваного свідоцтва відпала, а позивачка є спадкоємицею майна померлого чоловіка ОСОБА_3 , який, у свою чергу, успадкував майно після смерті своєї матері ОСОБА_4 , і наявність такого свідоцтва перешкоджає позивачці завершити оформлення її спадкових прав, суд першої інстанції прийшов до невірного висновку про відсутність підстав для задоволення цієї позовної вимоги.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

Проте, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а відтак суди попередніх інстанцій помилково зазначили про необхідність застосування позивачем способу судового захисту, який у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а отже не спроможний надати особі ефективний захист її прав.

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 листопада 2020 року у справі № 910/7648/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19.

Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про скасування оскаржуваного рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про права на спадщину, скасування державної реєстрації права власності, скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень та ухвалення у цій частині нового рішення про задоволення цих позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зазначено, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

В ході апеляційного розгляду встановлено, що до ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції - 27 листопада 2020 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , як особи, які не брала участь у справі, набули у власність по 1/20 частки у квартири АДРЕСА_1 на підставі договорів дарування, укладених між ними та ОСОБА_2 . Вказана частка, належала відповідачу на підставі оспорюваного свідоцтва.

У справі, що переглядається, теперішні власники ( ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) частки у квартирі, яка підтверджується оспорюваним свідоцтвом не залучені до участі у справі як співвідповідачі, позивачка клопотань про залучення до участі у справі вказаних осіб, як співвідповідачів у суді першої інстанції не заявляла, оскільки відповідач ОСОБА_2 про укладення таких правочинів суд не повідомляв, і уклав такі вже під час розгляду справи судом першої інстанції. Про укладення таких правочинів представником відповідача було повідомлено суд апеляційної інстанції.

Незалучення до участі у справі співвідповідачами теперішніх власників є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

За приписами частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із частиною 2 статті 376 ЦПК України (у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що оскільки висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права, таке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Перша Львівська державна нотаріальна контора, а саме в частині визнання недійсним свідоцтва про права на спадщину, скасування державної реєстрації права власності, скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень.

У задоволенні позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/10 частку квартири, на думку колегії суддів, слід відмовити, однак з інших підстав, ніж ті, на які покликався суд першої інстанції, а саме з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За вимогами статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно частини1, пунктів1,2 частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

За приписами пункту 3 частини 3 статті141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог, тощо.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення позовних вимог, і в той же час такі задоволені частково через недобросовісну поведінку відповідача, який під час розгляду справи судом першої інстанції, відчужив спірне майно на користь своїх дітей, та при цьому суд і сторін про це до відома не поставив, що призвело до вирішення спору до неналежних відповідачів, то понесені витрати на судовий збір, пов`язані з розглядом справи судом першої та апеляційної інстанцій у повному розмірі слід покласти на відповідача, стягнувши з нього на користь позивачки 2 152 грн. 60 коп. судового збору за подання позову до суду першої інстанції та 3 228 грн. 90 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено-повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.Повний текст даного судового рішення складено 22 липня 2021 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 грудня 2020 року, скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Перша Львівська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, скасування державної реєстрації та рішення про державну реєстрацію, визнання права власності задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_2 Першою львівською державною нотаріальною конторою 09.07.2019 року за реєстровим номером 5-311 на 1/10 частку квартири АДРЕСА_1 .

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/10 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, а саме скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/10 частку квартири АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 32315766, дата та час державної реєстрації 09.07.2019 року 15:58:18.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень ОСОБА_2 на 1/10 частку квартири АДРЕСА_1 , індексний номер 47694170 від 09.07.2019 16:04:33.

У задоволенні позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/10 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 2 152 грн. 60 коп. судового збору за подання позову до суду першої інстанції та 3 228 грн. 90 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 липня 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.