Постанова

Іменем України

07 липня 2021 року

м. Київ

справа № 450/2809/18

провадження № 61-12931св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного суду від 28 липня 2020 року в складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що він на підставі свідоцтва про право на спадщину від 14 грудня 2012 року є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертав увагу на те, що в належному позивачу житловому будинку зареєстрований внук попереднього власника спірного житлового приміщення - відповідач ОСОБА_2 , який ніколи не проживав з позивачем у спірному будинку, не вів спільне господарство. Крім того, в спірному будинку відсутні особисті речі відповідача, останній не бере участі в утриманні будинку та оплаті житлово-комунальних послуг.

Посилаючись на наведене, позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог, на підставі статей 64, 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), а також статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції зробив висновок про те, що право ОСОБА_2 на користування житловим будинком АДРЕСА_1 припинилося у зв`язку зі зміною власника спірного житлового приміщення (з діда - ОСОБА_4 на дядька - ОСОБА_1 ).

Постановою Львівського апеляційного суду від 28 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позову та ухвалюючи нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції зазначив, що питання визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням має оцінюватися з урахуванням порушення прав останнього на житло в результаті чого він може втратити не лише право користування житлом, а й позбутися такого права взагалі.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У серпні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 28 липня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд:

- не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 243/9627/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 686/11782/17-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 235/9835/15-ц; постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц;

- не звернув увагу на те, що відповідач не є членом сім`ї власника спірного житлового будинку, жодного дня не проживав у спірному житловому приміщенні ані з попереднім власником - дідом відповідача, ані з позивачем;

- проігнорував те, що в матеріалах справи відсутні докази наявності у відповідача закріплених документально речових прав на будинок АДРЕСА_1 ;

- не надав належної оцінки тому факту, що відповідач постійно проживає за іншою адресою, яку вказує для отримання кореспонденції, а також тому факту, що неотримання відповідачем процесуальних документів у межах розгляду цієї справи додатково свідчить про те, що за адресою місцерозташування спірного житлового будинку відповідач не проживає.

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , у якому зазначає про безпідставність її доводів щодо непроживання відповідача в спірному житловому будинку тривалий час без поважних причин. Вказує на те, що апеляційним судом надана належна правова оцінка доказам, які підтверджують, що відповідач не проживає за місцем реєстрації з поважних причин, оскільки боїться за своє життя та здоров`я через погрози з боку позивача.

Наполягає, що реєстрації місця проживання відповідача проведена на законних підставах, зі згоди попереднього власника житлового будинку, при цьому не порушує права позивача на користування та володіння спірним нерухомим майном.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 31 серпня 2020 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного суду від 28 липня 2020 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2020 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишено без руху для подання заяви про поновлення строку на касаційне оскарження та відповідних доказів на підтвердження дати отримання постанови апеляційного суду. Надано строк для усунення недоліків до 12 жовтня 2020 року, але не більше десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У строк, визначений в ухвалі Верховного Суду від 14 вересня 2020 року, від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, зокрема заява про поновлення строку на касаційне оскарження, яка обґрунтована тим, що копію повного тексту постанови Львівського апеляційного суду від 28 липня 2020 року заявник отримав 07 серпня 2020 року, на підтвердження чого надано відповідні докази.

Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року поновлено представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 28 липня 2020 року, відкрито касаційне провадження у цій справі з підстав визначених пунктом 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), витребувано з Пустомитівського районного суду Львівської області матеріали вищезазначеної цивільної справи № 450/2809/18, встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У листопаді 2020 року матеріали справи № 450/2809/18 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2021 року справу № 450/2809/18 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14 грудня 2012 року спадкоємцем майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його син ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зі згоди колишнього власника ОСОБА_4 - діда відповідача.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 листопада 2015 року ОСОБА_1 набув у власність житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Підстава: свідоцтво про право на спадщину від 14 грудня 2012 року.

ОСОБА_2 є племінником ОСОБА_1 по лінії батька.

Батько відповідача - ОСОБА_5 помер.

Відповідно до будинкової книги в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно з актами обстеження умов проживання від 11 червня 2018 року, від 28 вересня 2018 року, від 23 листопада 2018 року, від 08 лютого 2019 року ОСОБА_2 не проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Нормативно-правове обґрунтування

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову у цій справі, суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, керуючись статтею 391 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що право ОСОБА_2 на користування житловим будинком АДРЕСА_1 припинилося у зв`язку зі зміною власника спірного житлового приміщення (з діда - ОСОБА_4 на дядька - ОСОБА_1 ).

Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що до вказаних правовідносин не підлягають застосуванню положення статті 71 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) та статті 405 ЦК України.

Скасовуючи законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд помилково вважав, що матеріалами справи підтверджується наявність підстав для висновку про непропорційне втручання в право відповідача на житло, закріплених у статті 8 Конвенції.

Апеляційний суд не врахував, що термін «житло» за тлумаченням ЄСПЛ означає насамперед місце, де особа є «вдома», та те, що основним для суду в розрізі застосування статті 8 Конвенції є встановлення аспекту важливості об`єкту (помешкання) для особи, задоволення її потреб, а не характеристика самого об`єкту.

Не звернув уваги на те, що відповідач ОСОБА_2 не проживає за місцем його реєстрації, що підтверджується актами обстеження умов проживання згідно з правилами паспортного режиму від 11 червня 2018 року, від 28 вересня 2018 року, від 23 листопада 2018 року, від 08 лютого 2019 року, та в розумінні положень частини другої статті 64 ЖК Української РСР не є членом сім`ї власника спірного житла.

Проігнорував, що доводи апеляційної скарги відповідача про те, що він не міг проживати у спірному житлі, через конфлікти з позивачем і його родиною, не підтверджені жодними доказами.

Не надав належної оцінки тому факту, що ОСОБА_1 як власник спірного житла, відповідно до статті 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, застосувавши статтю 8 Конвенції в аспекті непропорційності втручання у право відповідача на житло, апеляційний суд не врахував, що він не є членом сім`ї позивача, не проживає у спірному житлі і його доводи щодо створення перешкод для проживання у спірному житлі жодним чином не підтверджені.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, то постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи висновки Верховного Суду щодо задоволення касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , скасування постанови апеляційного суду і залишення в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 409,60 грн судового збору, що підлягав сплаті при поданні касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного суду від 28 липня 2020 року скасувати, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2019 року залишити в силі.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 1 409,60 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко