Постанова

Іменем України

14 липня 2021 року

м. Київ

справа № 362/5613/16

провадження № 61-7260св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука О. С.,

учасники справи за первісним позовом:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Національний науковий центр «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства»,

третя особа - Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області, Служба у справах дітей Васильківської районної державної адміністрації Київської області,

учасники справи за зустрічним позовом:

позивач - Національний науковий центр «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_1 ,

третя особа - Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Національного наукового центру «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня

2020 року у складі судді Марчука О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М.,

Левенця Б. Б., Борисової О. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного наукового центру «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства», треті особи: Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області, Служба у справах дітей Васильківської районної державної адміністрації Київської області, про визнання права користування житловим приміщенням, зобов`язання видати ордер на житлове приміщення, зобов`язання вичинити дії, та за зустрічним позовом Національного наукового центру «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_1 , третя особа - Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області, про виселення,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст первісних та зустрічних позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Національного наукового центру «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» (далі - ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства»), третя особа - Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області, про визнання права користування житловим приміщенням, зобов`язання видати ордер на житлове приміщення та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 з 06 грудня 2006 року перебувала у трудових правовідносинах із ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства».

08 квітня 2008 року позивачу надано ордер № 46 на кімнату АДРЕСА_1 .

28 травня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до директора ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» із заявою про надання їй кімнати більшого розміру з урахуванням її перебування на квартирному обліці.

Заяву позивача було задоволено та надано ОСОБА_1 та членам її сім`ї в користування кімнату

АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 зверталася до відповідача з проханням видати їй ордер на спірну кімнату в гуртожитку та укласти із нею договір найму, однак відповідач не вчинив вказаних дій.

З огляду на зазначене та, з урахуванням уточнень позовних вимог (а. с. 219-222, т. 1), просила суд:

- визнати за ОСОБА_1 та її неповнолітніми дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право користування житловим приміщенням в гуртожитку

№ 9 - кімнатою

АДРЕСА_3 ;

- зобов`язати ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» видати їй ордер встановленого зразка на житлове приміщення - кімнату № НОМЕР_1 , площею 32,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_4 на трьох осіб: ОСОБА_1 - наймач, ОСОБА_4 - син, ОСОБА_3 - донька;

- встановити порядок виконання рішення суду шляхом зобов`язання ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» укласти із ОСОБА_1 договір найму житла за місцем проживання - кімнати АДРЕСА_3 .

У лютому 2017 року ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_1 , треті особи: Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області, Служба у справах дітей Васильківської районної державної адміністрації Київської області, про виселення.

В обґрунтування вимог зустрічного позову посилався на те, що

ОСОБА_1 на сім`ю у складі: її та неповнолітнього сина ОСОБА_4 , 2003 року народження, на підставі ордеру від 08 квітня 2008 року № 46 було надано житлову площу в гуртожитку

АДРЕСА_5 , а саме: кімнату № НОМЕР_2 площею 17,1 кв. м. За вказаною адресою вони були зареєстровані.

У подальшому ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» не надавав жодного дозволу (погодження) про надання в користування чи вселення ОСОБА_1 в інше жиле приміщення, в тому числі, в адміністративну будівлю на АДРЕСА_4 .

Реконструкцію адміністративної будівлі за вказаною адресою не завершено та не введено її в експлуатацію як житлову будівлю і не зареєстровано її як гуртожиток у виконавчому органі Глевахівської селищної ради, а тому вказана будівля не відноситься до житлового фонду.

За таких обставин, вселення і зайняття відповідачами кімнати АДРЕСА_2 є самовільним і протиправним.

Враховуючи викладене та, з урахуванням уточнень позовних вимог (а. с. 232-235, т. 1), просив усунути перешкоди у здійсненні ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» права користування та розпорядженням майном шляхом виселення ОСОБА_1 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 із приміщення (кімнати) АДРЕСА_6 на АДРЕСА_4 , яке знаходиться на балансі ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» Національної академії аграрних наук України.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області

від 17 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні первісних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що реконструкція адміністративної будівлі на

АДРЕСА_4 із нежитлової будівлі в житлову не завершена, вказана будівля не прийнята в експлуатацію як гуртожиток, не зареєстрована як гуртожиток у виконавчому комітеті Глевахівської селищної ради та санепідемстанцією не надано дозвіл на її заселення як гуртожитку. Рішенням виконавчого комітету Глевахівської селищної ради VI скликання Васильківського району Київської області № 71 від 26 квітня 2012 року було лише погоджено переведення нежитлової будівлі на АДРЕСА_4 в гуртожиток та цим рішенням не вирішувалося питання про надання спірному приміщенню статусу гуртожитку. За таких обставин, на думку суду першої інстанції, у відповідача відсутні належні та передбачені спеціальним законом підстави для видачі позивачеві ордеру на житлове приміщення через відсутність відповідного правового статусу приміщення, оскільки приміщення будівлі, у якій позивачу надано кімнату, не є гуртожитком та не відноситься до житлового фонду.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач правомірно на достатній підставі та за згодою ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» проживає у незавершеній реконструкцією адміністративній будівлі, що є предметом спору, а тому відсутні підстави для виселення відповідачів із кімнати АДРЕСА_2 .

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 сторонами не оскаржувалося та в апеляційному порядку не переглядалося.

Постановою Київського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня

2020 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову про виселення залишено без змін.

Переглядаючи рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2020 року лише в частині відмови в задоволенні зустрічного позову, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вимог про виселення.

При цьому апеляційний суд вважав, що позовні вимоги ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» не відповідають «нагальній суспільній необхідності», зокрема, не є співмірними із переслідуваною законною метою.

З урахуванням відсутності у відповідачів іншого житла та відсутності обґрунтувань існування нагальної суспільної необхідності у звільненні спірного приміщення, на думку суду апеляційної інстанції, підстави для виселення відповідачів відсутні.

Крім того, надавши відповідачам дозвіл на користування спірним майном, позивач достеменно знав про те, що у відповідачів немає іншого житла, а тому їх право на це майно не може бути захищено шляхом примусового виселення відповідачів, які внаслідок цього можуть стати безхатченками, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2021 року ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» засобами поштового зв`язку надіслав на адресу Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову і цій частині ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову та виселення відповідачів.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

У червні 2021 року справу № 362/5613/16 передано до Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті

400 ЦПК України).

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Зокрема, судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми статті 391 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 4 ЖК УРСР та не враховано висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про те, що відносини, пов`язані з використанням під житло приміщень у нежилих будинках, не призначених для постійного проживання громадян, регулюються нормами цивільного,

а не житлового законодавства, незалежно від їх тривалості (справи

№ 6-22944св15, № 6-33632св14, № 6-41057св14 та ін.).

Крім того, відсутній висновок Верховного Суду щодо можливості застосування житлового законодавства до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з використанням під житло приміщень у нежитловому будинку.

Оскаржувані судові рішення призвели до порушення права ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» мирно користуватися своїм майном.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 08 квітня 2008 року ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» було видано

ОСОБА_1 ордер на житлову площу у гуртожитку АДРЕСА_7 на право зайняття з сім`єю із двох осіб:

ОСОБА_1 , ОСОБА_4 жилої площі в гуртожитку АДРЕСА_8

на АДРЕСА_9 (а. с.10, т. 1)

З витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, наданого Фондом державного майна України, вбачається, що ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» є балансоутримувачем державного майна (гуртожитку), розташованого за адресою: АДРЕСА_4 (а. с. 75, т. 1).

З листа від 09 грудня 2011 року № 4-4/303 вбачається, що Національна академія аграрних наук України не заперечувала проти переведення виробничих приміщень лабораторно-випробувального корпусу (колишній головний корпус Інституту технічного сервісу), який розташований на АДРЕСА_4 , до житлового фонду відповідно до встановленого порядку, визначеного чинним законодавством України (а. с. 11, т. 1).

Рішенням виконавчого комітету Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 26 квітня 2012 року № 71 погоджено ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» переведення нежитлового приміщення на

АДРЕСА_4 в гуртожиток, при умові виділення чотирьох кімнат Глевахівській селищній раді для проживання в них дітей сиріт та позбавлених батьківського піклування

(а. с. 73, т. 1).

На замовлення ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» у 2013 році відділом проектно-вишукувальних робіт

та конструкційного моделювання було розроблено та складено робочий проект «Реконструкція існуючої нежитлової будівлі (лабораторно-випробувальний корпус ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» Національної академії аграрних наук України)

в гуртожиток (а. с. 155-191, т. 1).

27 травня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до директора ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» Адамчука В. В. із заявою, в якій просила надати їй кімнату більшу за розмірами для проживання її сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , вказавши, що в інституті вона працює з 2006 року та проживає на АДРЕСА_4 (а. с. 12, т. 1).

Спільним рішенням № 7 засідання профкому і адміністрації ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» від 20 червня 2013 року ухвалено ОСОБА_1 , яка працює в ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» техніком з 01 грудня 2006 року, проживає в гуртожитку ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» у кімнаті АДРЕСА_10 на

АДРЕСА_8 , склад сім`ї: 4 чоловіка, взяти на квартирний облік у загальну чергу з 20 червня 2013 року (заява від 10 червня 2013 року) (а. с. 139, т. 1).

Рішенням виконавчого комітету Глевахівської селищної ради VI скликання Васильківського району Київської області від 27 вересня 2013 року № 113 було затверджено спільні рішення адміністрації та профспілкового комітету ННЦ «ІМЕСГ» № 7 від 20 червня 2013 року про взяття на квартирний облік працівників інституту, а саме: ОСОБА_1 з сім`єю в складі 4-х осіб, техніка ННЦ «ІМЕСГ», яка проживає у кімнаті АДРЕСА_10 на

АДРЕСА_8 , на загальну чергу (а. с. 138, т. 1).

Рішенням засідання вченої ради ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» Національної академії аграрних наук України

від 19 березня 2015 року, оформленим протоколом № 4 було погоджено проект розподілу житла в гуртожитку на АДРЕСА_4 згідно з додатком. (а. с. 19, т. 2).

Наказом ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» від 04 травня 2015 року № 32-заг було наказано: перевести адміністративну будівлю за адресою: АДРЕСА_4 , у житловий фонд; завідувачу відділенням з науково-виробничих та господарських питань прискорити роботи з переведення адміністративної будівлі на АДРЕСА_4 у житловий фонд та завершити до 01 червня 2015 року; затвердити пропозиції комісії з розселення, які розглянуті та схвалені вченою радою ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» (протокол № 4 від 19 березня

2015 року) щодо закріплення за працівниками інституту кімнат у будівлі на АДРЕСА_4 ; завідувачу відділенням з науково-виробничих та господарських питань організувати роботи з реконструкції будівлі на АДРЕСА_4 відповідно до розробленого плану реконструкції (а. с. 13, т. 1).

Згідно з пунктом 42 додатку до вказаного наказу ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» від 04 травня 2015 року за ОСОБА_1 було закріплено кімнату № НОМЕР_1 у приміщенні будівлі

на АДРЕСА_4 (а. с. 14-15, т. 1).

28 липня 2015 року комунальним підприємством Київської обласної ради «Західне бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт на громадський будинок гуртожиток АДРЕСА_11 (а. с. 21-30, т. 1).

Рішенням спільного засідання профкому та адміністрації ННЦ «ІМЕСГ»

від 22 січня 2016 року, оформленим протоколом № 28, профспілковим комітетом було погоджено попередній розподіл житла в будинку

на АДРЕСА_4 (а. с.136, т. 1).

Наказом директора ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» від 28 березня 2016 року № 28-К ОСОБА_1 - техніка відділу моделювання та забезпечення роботоздатності техніки в АПВ звільнено з 28 березня 2016 року у зв`язку зі скороченням чисельності працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України (а. с. 35, т. 1).

З витягу з протоколу № 37 спільного засідання профкому та адміністрації ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства»

від 05 вересня 2016 року вбачається, що було ухвалено рішення про зняття з квартобліку ОСОБА_1 у зв`язку із припиненням трудових відносин з підприємством (скорочення чисельності працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України) (а. с. 36, т. 1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі -

у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги у межах та з підстав касаційного перегляду, вивчивши аргументи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про оскарження рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня

2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_1 , третя особа - Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області, про виселення.

Звертаючись до суду із зустрічними позовними вимогами, як на підставу обґрунтування позову про виселення ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» посилався на те, що вселення і зайняття відповідачами кімнати АДРЕСА_2 є самовільним і протиправним, оскільки реконструкцію адміністративної будівлі за вказаною адресою не завершено та не введено її в експлуатацію як житлову будівлю і не зареєстровано її як гуртожиток у виконавчому органі Глевахівської селищної ради, а тому вказана будівля не відноситься до житлового фонду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що позивач правомірно на достатній підставі та за згодою ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» проживає у незавершеній реконструкцією адміністративній будівлі, що є предметом спору. Крім того, позовні вимоги ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» не відповідають «нагальній суспільній необхідності», зокрема, не є співмірними із переслідуваною законною метою. З урахуванням відсутності у відповідачів іншого житла та відсутності обґрунтувань існування нагальної суспільної необхідності у звільненні спірного приміщення, підстави для виселення відповідачів відсутні.

Колегія суддів із зазначеним висновком судів першої та апеляційної інстанцій погоджується з огляду на наступне.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень

та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини

і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція)

та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У контексті рішення ЄСПЛ у справі «KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE» викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.

ЄСПЛ констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займаного або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, 41, 42,43 ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Крім того, за змістом пункту 2 статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів

статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03,

§ 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на те, що «коли національні органи судової влади дійшли висновку, що вселення не відповідало чинним правовим положенням, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Крім того, жодним чином не було розглянуто такі питання, як те, що з моменту вселення заявників разом із другим заявником до спірного житлового приміщення пройшло дванадцять років; та, що протягом усього відповідного періоду вони добросовісно сплачували всі платежі, пов`язані з житлом. Суд уже констатував порушення статті 8 Конвенції в інших справах, коли у контексті провадження щодо виселення заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання. Суд не знаходить підстав, щоб дійти іншого висновку у цій справі. Отже, Суд доходить висновку, що було порушення статті 8 Конвенції» (SADOVYAK v. UKRAINE, № 17365/14, § 32-35, ЄСПЛ, від 17 травня 2018 року).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Таким чином, з урахуванням того, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що правовідносини у справі, що переглядається, виникли щодо нежитлового приміщення не призначеного для постійного проживання громадян, а тому регулюються нормами цивільного, а не житлового законодавства, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Виселення є житловим терміном, судам слід розрізняти правовий статус приміщення (житлове чи нежитлове), оскільки у правовідносинах, коли особа підлягає виселенню з житлового приміщення, то застосовуються положення ЖК УРСР, а у разі усунення власнику перешкод у користуванні нежитловим приміщенням, підлягають застосуванню положення ЦК України.

У справі, що переглядається, судами встановлено, щорішенням виконавчого комітету Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області № 71 від 26 квітня 2012 року було погоджено переведення нежитлової будівлі на АДРЕСА_4 в житлову - гуртожиток.

Наказом ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» від 04 травня 2015 року № 32-заг було вирішено перевести адміністративну будівлю за адресою: АДРЕСА_4 , у житловий фонд. На момент розгляду справи проводиться активна реконструкція адміністративної будівлі із нежитлової будівлі в житлову - гуртожиток.

Судами встановлено, що ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» надав дозвіл відповідачам на користування спірним майном, при цьому будучи обізнаним про те, що у сім`ї немає іншого житла.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції надав правову оцінку доводам ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» про помилковість посилання суду першої інстанції на норми житлового законодавства, та обґрунтовано вважав, що вказане не є безумовною підставою для скасування правильного та законного по суті судового рішення.

Колегія суддів також враховує, що законне, обґрунтоване та правильне по суті й справедливе рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, оскільки суд касаційної інстанції не створений для усунення формальних порушень, якщо судові рішення є правильними та справедливими.

Звертаючись до суду із вимогою про виселення ОСОБА_1 та її дітей, позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, ні співмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення є обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції.

Виселення із займаного особою приміщення, яке є для неї єдиним житлом, враховуючи факт достатніх та триваючих зв`язків особи з майном, тільки з тієї підстави, що спірне приміщення перебуває на стадії його віднесення до житлового фонду, очевидно є формальним та не може вважатися пропорційним з урахуванням конкретних обставин справи.

Встановивши, що ОСОБА_1 разом із дітьми за згодою ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» постійно проживають у незавершеній реконструкцією адміністративній будівлі на АДРЕСА_4 , регулярно сплачують витрати за проживання та здійснюють оплату комунальних послуг, а іншого житла на момент розгляду справи про виселення не мають, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку в контексті цієї справи про те, що право позивача за зустрічним позовом на це майно не може бути захищено шляхом примусового виселення відповідачів, які внаслідок цього можуть стати безхатченками, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Встановивши факт достатніх та триваючих зв`язків відповідачів зі спірним приміщенням, відсутність у ОСОБА_1 та її дітей іншого житла та обґрунтувань існування нагальної суспільної необхідності у звільненні спірного приміщення, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що виселення із спірної кімнати відповідачів є невиправданим втручанням у їх право на повагу до житла,

а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що відмова в задоволенні позовних вимог про виселення фактично призводить до порушення права ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» мирно користуватися своїм майном є безпідставними, оскільки у всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до частини четвертої статті

263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду. Разом із тим,

ННЦ «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» не наводить обґрунтувань неврахування судами висновків Верховного Суду.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах першої та апеляційної інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, судові процедури повинні бути справедливі для всіх учасників процесу, що відповідає положенням статті 6 Конвенції, а тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Національного наукового центру «Інститут механізації та електрифікації сільського господарства» залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня

2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

Є. В. Петров

О. С. Ткачук