Михайлівський районний суд Запорізької області
Справа № 321/1212/20
Провадження № 2/321/25/2021
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17.03.2021 смт. Михайлівка
Михайлівський районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді Кравченко Н.О.,
за участю секретаря судового засідання Цаплі Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у володінні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації у житловому будинку та виселення без надання іншого житлового приміщення,
Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод в володінні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації в житловому будинку та виселення без надання іншого житлового приміщення, посилаючись на те, що на праві спільної сумісної власності їй належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Другий співвласник житлового будинку, її чоловік ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 28 березня 1995 року у вказаному будинку був зареєстрований її зять ОСОБА_2 . Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 10.10.2017 року шлюб між її донькою ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 , було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_2 втративши статус члена сім`ї добровільно не бажає знятись з реєстрації та виселитись з її домоволодіння. Крім того, ОСОБА_2 систематично створює скандали, які призводять до виклику співробітників поліції. Оскільки на даний час ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивача, створює істотні перешкоди у володінні та користуванні житловим приміщенням, ОСОБА_1 просить суд усунути перешкоди у реалізації права власності на житловий будинок шляхом зняття відповідача ОСОБА_2 з реєстрації обліку з житлового будинку АДРЕСА_1 та виселення його з цього житлового будинку без надання іншого житлового приміщення.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, на позовних вимогах наполягає, судові витрати з відповідача просить не стягувати. Крім того, просила долучити до матеріалів справи копії постанов суду про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності та рішення Конституційного суду щодо офіційного тлумачення положень ч. 1 ст. 61 СК України. Не заперечує проти винесення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, відзив не подав, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. За таких обставин, суд постановив у судовому засіданні ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, в порядку статей 280, 281 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, з урахуванням відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
В ході судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 вересня 1973 року, належить житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.7).
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02 березня 2006 року, ОСОБА_3 належить житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.8).
Відповідно до свідоцтва про шлюб виданого повторно Серії НОМЕР_1 , Михайлівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , 10 жовтня 1959 року зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 143. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка ОСОБА_6 , дружини ОСОБА_6 (а.с. 9).
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_2 , виданого повторно відділом реєстрації актів цивільного стану Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області (а.с. 9 зв. ст.).
Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
На підставі положень СК України та враховуючи рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року по справі № 1-8/2012, суд приходить до висновку про житловий будинок АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до будинкової книги вказаного житлового будинку, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був у ньому зареєстрований із 28 березня 1995 року (а.с. 10-13).
Згідно довідки характеристики виданої депутатом Михайлівської селищної ради ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , 1968 року народження, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , але з дружиною розлучений як 3 роки. Проживає в будинку тещі ОСОБА_1 , 1938 року народження. ОСОБА_2 постійно виражається нецензурною лайкою, ображає стареньку тещу, вживає спиртні напої, не працює (а.с. 15).
Відповідно до наданих повідомлень, ОСОБА_1 двічі зверталась до Михайлівського ВП Василівського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою про прийняття заходів до ОСОБА_2 (а.с. 16, 17).
Згідно постанови Михайлівського районного суду Запорізької області від 09.01.2018 року, провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 173-2 КУпАП відносно ОСОБА_2 закрито, у зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Відповідно до змісту вказаної постанови, ОСОБА_2 знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, влаштував сварку з тещею ОСОБА_1 , під час якої висловлювався на її адресу нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою.
Згідно постанови Михайлівського районного суду Запорізької області від 16.04.2020 року ОСОБА_2 визнано винним у вчинені адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Відповідно до змісту вказаної постанови, ОСОБА_2 знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння (25.02.2020 року, 17.03.2020 року), влаштував сварки з тещою ОСОБА_1 , під час яких висловлювався на її адресу нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ч.ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений з займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян і прав державних і громадських організацій.
За ч. 1ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Згідно вимог ст. 116 цього Кодексу. якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Згідно п. 17 Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» № 2 від 12.04.1985 року при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи не визнаного цивільного права.
Способами захисту цивільних прав та інтересів, згідно ст. 16 цього Кодексу, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб.
Згідно п. 33 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Таке ж право закріплене у статтях 319, 383 ЦК України, за змістом яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї або інших осіб.
У відповідності до ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно правового висновку, сформульованому ВП ВС у справі 447/455/17 позивачу належав будинок, а відповідач вселився до цього будинку як член сім`ї і продовжував користуватися після припинення сімейних відносин, а відтак аналіз статей 41-47 Конституції України, статті 3 Сімейного кодексу України, статей 150-156, 162 ЖК УРСР настали підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути і існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У ст. 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь ЦК України. А відтак, ВП ВС у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що втручання держави у право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном та таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло повинно здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар (принцип пропорційності).
Тобто, в даній справі судом встановлено, що було порушено право позивача в контексті статті 8 Конвенції, а також право позивача, як власниці житлового приміщення, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, з необхідністю дотримуватися балансу захисту права власності позивачки, з якою залишився проживати колишній чоловік доньки, тому відповідач, як колишній член сім`ї втратив право на користування будинком з 10.10.2017 року, оскільки він вже не є членом її сім`ї.
Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, оскільки позивачу належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на праві спільної сумісної власності, а відповідач, проживаючи у вказаному житловому будинку систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, враховуючи правову позицію ВП ВС у справі 447/455/17, постанову ВП ВС від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, а тому позов слід задовольнити.
Керуючись ст.ст. 4-5, 12, 13, 76-82, 89, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у володінні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації у житловому будинку та виселення без надання іншого житлового приміщення задовольнити.
Зняти ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Виселити ОСОБА_2 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.
Повний текст рішення виготовлено 23 березня 2021 року.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Запорізького апеляційного суду через Михайлівський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Михайлівського районного суду

Запорізької області Н.О. Кравченко