Провадження№2/760/644/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді - Кушнір С.І.

за участю секретаря - Федоренко Д. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Солом`янський районний відділ Головного управління ДМС у м. Києві про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 11.06.2020. звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , у якому просить визнати осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , а також зняти їх з реєстрації.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, позивач ОСОБА_1 посилається на наступне.

Так, позивач зазначає, що перебував у зареєстрованому, 21 грудня 1991 року, шлюбі з ОСОБА_2 , який рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року було розірвано. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До 2007 року вони проживали в місті Холт штату Мічиган Сполучених Штатів Америки. Їхнє сімейне життя не склалося, та у 2007 році він повернувся в Україну, а дружина та син залишилися проживати в США.

Відповідно до Акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 08.07.2020, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мешкають в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 десять років, позивач проживає один за зазначеною адресою.

Зазначає, що відповідачі не бажають брати участі в утриманні квартири, ухиляються від зняття з реєстраційного обліку в добровільному порядку. При цьому, пільги на оплату житлово-комунальних послуг суттєво скоротилися (позивач віднесений до 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи), що вплинуло на рівень життя позивача, оскільки він перебуває на пенсії і не працює.

На підставі викладеного, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням та зняти їх з реєстрації.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 12.06.2020, зазначена справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Ухвалою суду від 15.06.2020 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Солом`янський районний відділ Головного управління ДМС у м. Києві про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням залишено без руху. 19.08.2020 позивачем усунуто недоліки.

Ухвалою суду від 21.08.2020 відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Солом`янський районний відділ Головного управління ДМС у м. Києві про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надходило.

Представник третьої особи - Солом`янського районного відділу Головного управління ДМС у м. Києві в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином.

Враховуючи, що відповідачі не скористалися своїм правом на подання відзивів у встановлений судом строк, суд в порядку ч.8 ст.178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п.1, 2, 3 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками квартири АДРЕСА_1 , кожному з яких належить по 1/3 частини квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 20.08.1998, виданого ЖВУ 2 Південно-Західної залізниці м. Києва.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 21.12.1991 Академічним відділом запису актів громадянського стану м. Москви (актовий запис № 1081) розірвано.

Відповідно до Акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 08.07.2020 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 протягом десяти років.

Позивач просить визнати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що відповідачі не проживають в квартирі вже 10 років. Наявність реєстрації в квартирі відповідачів, які в ній не проживають, очевидно тягне для позивача додаткові витрати з оплати комунальних послуг.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом

Частиною першою ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно з ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Разом з тим, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить відповідачам і позивачу на праві спільної власності (по 1/3 частини кожному).

Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом ч.ч. 1-2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч.1-2 ст. 319 ЦК України).

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч.1 ст. 383 ЦК України).

Статтею 346 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Таким чином, квартира є спільним сумісним майном. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд приходить до висновку, що відповідачі не втратили право власності на вказану квартиру, в силу вимог ст. ст. 319, 321 ЦК України.

Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідачі були відсутні в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову відповідачів від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього.

За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки квартира належить їм на праві власності.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц (провадження № 61-4509св18) та постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року по справі № 641/6645/16-ц (провадження № № 61-24675св18).

Згідно вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву щодо заявлених позовних вимог, будь-яких пояснень/заперечень/ в спростування зазначеного позивачем, суду надано не було.

Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, враховуючи що відповідачі є співвласниками спірної квартири, судом встановлено відсутність правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщення.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Таким чином, вимога про зобов`язання зняти відповідачів з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає, оскільки відсутні правові підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщення.

З огляду на викладене, вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 16, 317, 319, 321, 346, 391, 396, 405 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 223, 258, 263-265, 273, 280-282, 289, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Солом`янський районний відділ Головного управління ДМС у м. Києві про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.І. Кушнір