РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2021 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі

головуючого судді Воробйової Т.А.,

за участю секретаря судового засідання Гльози М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

у порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до Житомирського міського голови ОСОБА_2

про захист порушених конституційних прав, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Корольовського районного суду м.Житомира з позовом до Житомирського міського голови ОСОБА_2 (далі - відповідач) про захист порушених конституційних прав та стягнення моральної шкоди у сумі 29750,00 грн.

Обґрунтовуючи вимогу про відшкодування завданої моральної шкоди, позивач посилалась на те, що під час розгляду позовної заяви про порушення конституційних прав незаконною відмовою розглядати корупційні дії Виконавчого комітету Житомирської міської ради у справі №295/18842/19, відповідач допустив істотні порушення вимог законодавства, чим порушив її конституційні права.

На думку позивача, голова Житомирської міської ради ОСОБА_2., оформляючи довіреність №26/1298 від 21.12.2019, вчинив недійсний правочин, оскільки вказана довіреність зареєстрована у Житомирській міській раді, однак у статуті Житомирської об`єднаної територіальної громади не визначено, кому дозволено оформляти довіреності від імені Житомирської міської ради; довіреність складена на бланку «Житомирський міський голова», однак позов подано до ОСОБА_2 як фізичної особи; видана довіреність не відповідає вимогам ст. 245 ЦК України, так як у ній не зазначено ідентифікуючих даних довірителя та представника; довіреність підписана ОСОБА_2 , однак законодавством не надано повноважень фізичній особі самому собі оформляти довіреності.

Також позивач вказує, що має місце незаконне оформлення відзиву на позовну заяву від 27.05.2020, відзиву на уточнену позовну заяву та відзиву на апеляційну скаргу, оскільки відзиви складено на бланку «Житомирський міський голова», хоча відповідачем визначено ОСОБА_2 як фізичну особу, дані якого у відзивах не зазначено. Відзиви складено представником ОСОБА_3 на підставі незаконно оформленої довіреності. Також відзив на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив складені із істотними порушеннями вимог законодавства.

Позивач вказує, що протиправними діями відповідача їй завдана моральна шкода, яка полягає у погіршенні стану здоров`я та душевних стражданнях, які позбавили її можливостей реалізації звичок та бажань, спричинили погіршення відносин з оточуючими, інші негативні наслідки. Дії відповідача призвели до погіршення життєвих зв`язків позивача та вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 29750,00 грн, позивач виходила з кількості допущених порушень та мінімального розміру штрафу, який передбачений як міра покарання за ст. 367 КК України (250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян Х 17 грн Х 7 порушень).

Розпорядженням голови Корольовського районного суду м. Житомира від 22.03.2021 цивільну справу №296/11237/20 за позовом ОСОБА_1 до голови Житомирської міської ради ОСОБА_2про захист порушених конституційних прав, відшкодування моральної шкоди, передано до Богунського районного суду м. Житомира на підстав п. 2 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, оскільки після задоволення відводів (самовідводів) не можливо утворити новий склад суду для розгляду справи.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Богунського районного суду м. Житомира від 25.03.2021, цивільну справу №296/11237/20 передано судді Воробйовій Т.А.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 01.04.2021 відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 11:00 год 06.05.2021 та викликано сторони в засідання.

Позивач у підготовче судове засідання 06.05.2021 не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність.

У підготовчому судовому засіданні 06.05.2021 представник відповідача ОСОБА_3 вказала, що свою позицію щодо позову виклала у відзиві, який надіслано до суду поштою 05.05.2021. Відзив подано з пропуском строку, який встановлений для його подачі, оскільки копію ухвали про відкриття провадження у справі відповідач отримав 07.04.2021, та у зв`язку із технічними збоями у програмі, строк для подачі відзиву було пропущено. Представник позивача просила поновити строк для подачі відзиву та приєднати відзив до матеріалів справи.

Згідно з протокольною ухвалою суду від 06.05.2021 у задоволенні клопотання представника відповідача про поновлення строку для подачі відзиву та приєднання відзиву до матеріалів справи відмовлено. У підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 09:30 год 31.05.2021.

11.05.2021 від представника відповідача ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на позовну заяву.

12.05.2021 позивачем подано до суду заперечення про недійсність правочину, у якому вона просить визнати довіреність №66/39 від 05.01.2021 недійсним правочином, оскільки вона за формою не відповідає ч. 1, 2 ст. 295 ЦК України, а також видана з аналогічними порушеннями, які вказані позовній заяві щодо довіреності №26/1298 від 21.12.2019.

12.05.2021 позивачем подано до суду також відповідь на відзив, в якій позивач вказує, що відзив подано з пропуском строку, встановленого в ч.7 ст.178 ЦПК України, просить відзив визнати зловживанням процесуальними правами та залишити його без розгляду або повернути. Вважає, що відзив подано з істотним порушенням норм процесуального права, оскільки відзив не містить ім`я відповідача - фізичної особи ОСОБА_2 , а зазначено «Житомирський міський голова», у ньому викладено незаконний висновок щодо необґрунтованості та безпідставності позову та незаконний висновок щодо справи №296/18842/19, не чітко зазначено заперечення щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується та докази на їх підтвердження, містить незаконне тлумачення норм законодавства, без зазначення їх взаємозв`язку із запереченнями щодо наведених позивачем обставин, та інші незаконні висновки, які суперечать фактичним обставинам справи та до нього долучено документи, які не є доказами у даній справі.

У підготовче судове засідання 31.05.2021 позивач не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність.

У підготовчому судовому засіданні 31.05.2021 представник відповідача ОСОБА_3 просила долучити до матеріалів справи документи, які підтверджують той факт, що головою Житомирської міської ради розглянуто всі наведені в позовній заяві клопотання та надані відповіді. Позовні вимоги спрямовані до міського голови, а не до фізичної особи. Повторно просила поновити строк для поданні відзиву. Щодо прийняття та задоволення заперечення позивача щодо недійсності правочину заперечила.

У підготовчому судовому засіданні 31.05.2021 представник відповідача ОСОБА_4 вказав, що строк для подання відзиву було пропущено через неможливість користування певними видами транспорту, у зв`язку з поширенням коронавірусної інфекції та великою завантаженістю роботою працівників департаменту, тому просив поновити строк для поданні відзиву. Вказав, що заперечення позивача щодо недійсності правочину є безпідставним та проти його задоволення заперечив.

Згідно з протокольною ухвалою суду від 31.05.2021 клопотання про долучення до матеріалів справи документів задоволено, у задоволенні клопотання представника відповідача про поновлення строку для подачі відзиву та приєднання відзиву до матеріалів справи відмовлено, підготовче провадження у справі завершено та призначено розгляд справи по суті.

У судове засідання з розгляду справи по суті позивач не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала та просила задовольнити.

Представники відповідача у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання, яким завершується розгляд справи, за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

На розгляді Корольовського районного суду м.Житомира перебувала цивільна справа №295/18842/19 за позовом ОСОБА_1 до голови Житомирської міської ради ОСОБА_2 про визнання порушення конституційних прав та стягнення моральної шкоди, у межах розгляду якої представником відповідача ОСОБА_3 подано відзив на позовну заяву від 27.05.2020 (а.с. 8-11); позивачем ОСОБА_1 подано відповідь на відзив від 01.06.2020 (а.с. 12-14); представником відповідача ОСОБА_3 подано заперечення на відповідь на відзив від 10.07.2020 (а.с. 15); позивачем ОСОБА_1 подано скаргу на заперечення на відповідь на відзив від 17.07.2020 (а.с. 16-18); представником відповідача ОСОБА_3 подано відзив на уточнену позовну заяву від 11.09.2020 (а.с. 19-22) та відзив на апеляційну скаргу від 28.12.2020 (а.с. 23).

Згідно із ч.1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною 1 ст. 48 ЦПК визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Так, у позовній заяві у справі, що розглядається, відповідачем зазначений ОСОБА_2 , голова Житомирської міської ради, та вказана адреса: м. Житомир, м-н Корольова, 4/2, тобто зазначене посадове становище ОСОБА_2 , а також його робоча адреса.

У заявах по суті справи, позивач неодноразово наголошувала на тому, що відповідачем у даній справі, як і у справі №295/18842/19, є ОСОБА_2 як фізична особа, однак таке твердження позивача не відповідає змісту позовної заяви, доданих до неї документів та суті правовідносин, які виникли між сторонами.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач вважає, що моральну шкоду їй завдано протиправними діями, які полягають в тому, що голова Житомирської міської ради ОСОБА_2., видавши довіреність №26/1298 від 21.12.2019 на представництво його інтересів у справі №295/18842/19, вчинив недійсний правочин, а також незаконно та з істотними порушеннями процесуального законодавства оформлено документи по суті справи, які подавалися у межах розгляду цивільної справи №295/18842/19, чим, на думку позивача, порушив її конституційні права.

Зі змісту доданих до позовної заяви документів з матеріалів цивільної справи №295/18842/19 вбачається, що позивач вважала, що моральну шкоду їй завдано протиправними діями, які полягають в тому, що голова Житомирської міської ради ОСОБА_2., до якого були направлені звернення позивача, відмовився розглядати корупційні дії Виконавчого комітету Житомирської міської ради, чим, на думку, позивача порушив її конституційні права.

Враховуючи вищенаведене, у суду відсутні будь-які достатні правові підстави вважати, що позивач у справі №295/18842/19 заявила вимоги до ОСОБА_2 , як до фізичної особи, оскільки у доданих по позовної заяви письмових доказах відсутній будь-який виклад обставин, з якого можна було б зробити висновок, що правовідносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у справі №295/18842/19, виникли як між фізичними особами, а не як між громадянином та посадовою особою органу місцевого самоврядування.

На зазначених вище підставах, суд також не приймає доводи позивача про те, що позовні вимоги у даній справі заявлені до ОСОБА_2 як до фізичної особи.

Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Положенням частин 1, 3 статті 62 ЦПК України передбачено, що повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: 1) довіреністю фізичної або юридичної особи; 2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.

Згідно з положеннями ч.3 ст.58 ЦПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Відповідачем у даній справі є голова Житомирської міської ради ОСОБА_2., який відповідно до положень ст.ст. 5, 12 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст. 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» є посадовою особою органу місцевого самоврядування.

За правилами ст. 1174 ЦК України відшкодуванню органом місцевого самоврядування підлягає шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень.

Разом з тим, норми ЦПК України не регулюють порядок представництва в суді посадової особи органу місцевого самоврядування, який є стороною у справі, який не має статусу юридичної особи.

Водночас, правове регулювання представництва в суді суб`єкта владних повноважень міститься в нормах КАС України.

В пункті 7 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень -це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За правилами ч. 3 ст. 55 КАС України юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.

З огляду на те, що відповідачем у даній справі є посадова особа органу місцевого самоврядування - голова Житомирської міської ради ОСОБА_2., який за правовим статусом є суб`єктом владних повноважень, за предметною підсудністю справа належить до розгляду в порядку цивільного судочинства, норми ЦПК України не містять положень, які врегульовують порядок підтвердження повноважень суб`єкта владних повноважень, який не має статусу юридичної особи, а тому, з урахуванням ч. 9 ст. 10 ЦПК України, суд вважає за необхідне за аналогією закону застосувати до спірних правовідносин норми ч. 3 ст. 55 КАС України, відповідно до якої врегульовано порядок підтвердження повноважень суб`єкта владних повноважень, яким може бути посадова особа органу місцевого самоврядування без статусу юридичної особи.

Позивачем до позовної заяви додано копію довіреності № 26/1298 від 21.12.2019 року (зі строком дії до 31.12.2020 року), яка надана на підтвердження повноважень представника відповідача у цивільній справі №295/18842/19, головним спеціалістом, юрисконсультом відділу правового забезпечення документообігу юридичного департаменту Житомирської міської ради Дідовець Ю.П., відповідно до змісту якої вона має право представляти інтереси Житомирського міського голови в усіх судових установах, виступати від його імені в якості позивача, відповідача, третьої особи (а.с. 6).

Дослідивши наявну у матеріалах справи копію довіреності, керуючись положеннями ч. 9 ст. 10 ЦПК України, ч. 3 ст. 55 КАС України, суд дійшов висновку, що голова Житомирської міської ради ОСОБА_2., видавши довіреність №26/1298 від 21.12.2019 року, діяв відповідно до вимог чинного законодавства, будь-які підстави для визнання зазначеної довіреності недійсною, відсутні.

У зв`язку з вищевикладеним, суд не вбачає також підстав для задоволення заперечення ОСОБА_1 від 12.05.2021 про недійсність довіреності №66/39 від 05.01.2021, якою Житомирський міський голова ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 представляти інтереси Житомирського міського голови в усіх судових установах, виступати від його імені в якості позивача, відповідача, третьої особи (а.с. 88).

Разом з тим, документи - довіреність, відзиви, заперечення на відповідь на відзив, та правильність їх оформлення мають бути оцінені судом при розгляді справи №295/18842/19, як при з`ясуванні повноважень представника, так і при розгляді справи по суті позову.

Крім того, вказані документи, їх оформлення, відповідність вимогам діловодства та законодавства, жодним чином не зачіпають прав позивача, в тому числі конституційних, а в позовній заяві не визначено, які саме конституційні права позивача порушені.

Отже, посилання позивача на те, що під час розгляду позовної заяви про порушення конституційних прав незаконною відмовою розглядати корупційні дії Виконавчого комітету Житомирської міської ради у справі №295/18842/19, відповідач допустив істотні порушення вимог законодавства, чим порушив її конституційні права, не знайшли свого підтвердження та спростовані матеріалами справи.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Із аналізу зазначених вище норм вбачається, що у справі про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1173 ЦК України, яка розглядається судом в порядку цивільного судочинства, на підтвердження факту неправомірності (незаконності) дій, рішень та/або бездіяльності органу місцевого самоврядування (його посадових осіб), особа, яка вважає, що такими діями (рішеннями) та/або бездіяльністю їй завдано шкоди, повинна надати, зокрема, судове рішення про визнання таких дій (рішень) та/або бездіяльності незаконними, оскільки загальним судам цивільної юрисдикції такі справи непідвідомчі, а підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Оскільки вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач пов`язує із незаконністю (протиправністю) дій відповідача які полягають у порушенні норм процесуального права при розгляді справи у суді, однак судового рішення на підтвердження незаконності таких дій відповідача, який є суб`єктом владних повноважень, ОСОБА_1 не надала.

Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У пункті 5 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п.п. 55-57 судового рішення).

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із врахування наведених правових норм, суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди, саме позивач зобов`язаний надати докази на підтвердження наявності всіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення, яке є підставою для відшкодування моральної шкоди, в тому числі настання негативних наслідків у вигляді такої шкоди, її розмір та причинний зв`язок з бездіяльністю відповідача.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово вказував, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди (№804/6922/16 від 31.07.2019 та інші).

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, докази вимушених змін у житті позивача, тощо.

На підставі вищевикладеного, розглянувши справу в межах заявлених позивачем позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд вважає, що позивачем не доведено, що її права порушені, що є підставою для відшкодування моральної шкоди, не доведено протиправність дій відповідача, які призвели до завдання позивачу моральних страждань, позивачем не надано жодних доказів, що підтверджують заподіяння моральних страждань, спричинення шкоди здоров`ю, інших втрат немайнового характеру, не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданою шкодою, а тому суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач при подачі позову звільнена від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати відносяться на рахунок держави.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Житомирського міського голови ОСОБА_2 про захист порушених конституційних прав, відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: Житомирський міський голова ОСОБА_2, адреса: м. Житомир, м-н ім. С.П. Корольова, 4/2.

Суддя: Т.А. Воробйова