Провадження № 2/638/23/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2021 м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Щепіхіної В.В.

секретаря судового засідання Шевченко І.В.

представника позивача ОСОБА_1 ,

позивача ОСОБА_2 ,

відповідача 1 ОСОБА_3 ,

відповідача 2 - ОСОБА_4 ,

представника відповідачів ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення розміру часток в праві спільної сумісної власності, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якій просить визначити в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ним та відповідачами розмір часток по 1/3 частці кожному. Також, позивач просить визнати за ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , в розмірі по 1/3 частці за кожним.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що йому на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на житло від 10.01.2000 року, виданого Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради. Співвласниками вказаної квартири є відповідачі на праві спільної сумісної власності за тією ж підставою. Оскільки частки у свідоцтві не визначені, а договір про виділ часток у праві спільної сумісної власності не укладався, частки співвласників на теперішній час не визначені. Позивач має намір розпорядитися належним йому майном, проте, через правовий статус майна, а саме спільна сумісна власність, не має можливості це зробити без виділу частки, що і стало підставою звернення до суду з даним позовом.

Відповідач 1 та відповідач 2 надали відзиви на позов ідентичного змісту, в яких зазначили, що заперечують проти позову та просять відмовити у задоволення позовних вимог повністю. В обгрунтування своїх заперечень посилаються на те, що дійсно вони та позивач є власниками квартири АДРЕСА_1 , на праві спільної сумісної власності, що виникла під час приватизації нерухомого майна з державного житлового фонду. Виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 Цивільного кодексу України. Частина 4 цієї статті передбачає, що при виділу в натурі частки з нерухомого майна укладається відповідний договір у письмовій формі, який підлягає нотаріальному посвідченню. Позивач не звертався до відповідачів щодо визначення в досудовому порядку часток у праві спільної сумісної власності та не надав жодного доказу на підтвердження даного факту. Тому, відповідачі вважають, що право власності позивача не порушено, у зв`язку з цим відсутні підстави для звернення до суду для захисту свого непорушеного права.

Підготовче судове засідання неодноразово відкладалось судом для надання можливості мирного врегулювання спору між сторонами. Ухвалою суду від 19.05.2021, постановленою в протокольній формі, була визнана обов`язковою явка позивача до суду для надання особисто пояснень по суті позовних вимог та можливості врегулювання спору з відповідачами.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, наполягав на задоволенні їх в повному обсязі. Зазначив, що відповідачі відмовляються в добровільному порядку визначати частки в праві спільної сумісної власності на квартиру, що порушує його право як власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном. Він має намір виділити частку з спільного майна для його належного утримання, користування особовим рахунком з метою розрахунків за комунальні послуги, передачі у спадок, тощо. Проте, без визначення частки у праві спільної власності на це майно він позбавлений такої можливості. Оскільки домовленостей щодо визначення розміру часток між власниками не досягнуто, вони вважаються рівними в силу приписів ч.2 ст.372 ЦК України, тому просить суд визначити розмір часток між власниками по 1/3 кожному в праві спільної сумісної власності.

В судовому засіданні відповідач 1 та відповідач 2 проти позову заперечували. Відповідач 1 зазначила, що без виділу частки в натурі на даний момент із спільного майна не вбачає необхідності визначати розмір частки за позивачем та відповідачами, оскільки право власності позивача на спірну квартиру нею та відповідачем 2 не порушується, перешкоди у користуванні позивачем квартирою також відсутні. Навпаки, всі витрати по утриманню цього нерухомого майна та сплаті комунальних послуг здійснює вона разом з відповідачем 2, а позивач в цих витратах участь не приймає. Відповідач 2 в судовому засіданні зазначив, що він не проти визначення частки в праві спільної власності між власниками, проте, проти цього визначення в судовому порядку.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_2 , відповідач 1 - ОСОБА_3 та відповідач 2 - ОСОБА_4 є власниками нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , на праві спільної сумісної власності. Дана обставина підтверджується довідкою Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна від 14.12.2020 року.

З інформації, що міститься на паперових носіях до 31.12.2012, вбачається, що право спільної сумісної власності у сторін виникло під час приватизації державного житлового фонду, що підтверджуються свідоцтвом про право власності на житло від 10.01.2000 року, виданого Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради р.№1-00-202064. Факт набуття у спільну сумісну власність майна сторонами не заперечується.

Станом на час пред`явлення позовної заяви до суду частки у праві спільної сумісної власності між позивачем та відповідачами не визначені, у зв`язку з чим позивач, з метою захисту свого права щодо розпорядження своєю власністю, вимушений був звернутися до суду, оскільки відповідачі в добровільному порядку відмовили йому в цьому праві.

У відзиві відповідачі зазначають, що ними не порушується, не оспорюється або не не визнається право позивача на його частку у праві спільної сумісної власності, тому підстави для звернення з даним позовом відсутні у позивача. Проте, судом такі доводи відхиляються з огляду на те, що відповідачі заперечують проти позову і просять суд відмовити в задоволенні вимог позивача, посилаючись на відсутність необхідності визначення розміру цієї частки.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Згідно зі статтею 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У пункту 5 постанови Пленуму від 22.12.1995 №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України ( 2006-07 ); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду").

Отже, судом встановлено, що правовий режим власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , є спільна сумісна власність без визначення часток співвласників у праві спільної сумісної власності.

Позивач у позові просить визнати за ним, відповідачем 1 та відповідачем 2 розмір часток в праві спільної сумісної власності в розмірі 1/3 частці кожному. Позивач зазначив в судовому засіданні, що з метою належного розпорядження своїм майном до звернення до суду він здійснював спроби в усному порядку домовитися з відповідачами щодо визначення в рівних частинах часток між ними, проте дійти згоди в цьому питанні не виявилось можливим.

Відповідач 2, ОСОБА_4 , в судовому засіданні підтвердив, що мав усну розмову з позивачем щодо питання визначення часток у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Проте, на варіанти, які були запропоновані відповідачами без визначення часток, позивач не погодився.

Отже, судом встановлено, що між співвласниками відсутнія домовленість щодо визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності, тому відповідно до положень статей 370, 372 ЦК України ввони вважаються рівними.

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Згідно з частиною 2 статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Отже, кожен учасник спільної сумісної власності має право припинити для себе відносини спільної власності шляхом виділу в натурі частки із спільного майна або поділу його між співвласниками.

Позивач в своїй позовній заяві не просить суд ані виділити в натурі свою частку з спільного майна, ані здійснити поділ такого майна. В позовній заяві позивач просить суд визначити розмір часток між власниками в праві спільній сумісній власності та визнати за сторонами право спільної часткової власності на квартиру в розмірі по 1/3 частці за кожним.

З приводу заявлених вимог суд зазначає наступне.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

У відзивах на позовну заяву та з усних пояснень відповідачів вбачається, що ними не оспорюється право власності позивача на спільне майно. Крім того, сторонами визнається, що оскільки між ними відсутня домовленість щодо визначення розміру часток вони вважаються рівними. Відповідач 1 та відповідач 2 не наполягають на визначенні розміру часток між ними.

Проте, відповідачі заперечують проти визначення розміру частки позивачу, що порушує його право на розпорядження цим майном в розумінні приписів ст.361, ч.2 ст.369 ЦК України.

Статтею 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Тому суд вважає за необхідне, з урахуванням наміру позивача в подальшому розпоряджатися частиною свого майна на власний розсуд та презумпції рівності часток у праві спільної власності, задовольнити позовні вимоги в частині визначення частки у праві спільної сумісної власності у розмірі 1/3 часток за позивачем.

Проте, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги відносно визначення розміру часток у праві спільної власності за відповідачами є необгрунтованими, оскільки права відповідачів в даній справі не порушені, а позовні вимоги заявлені з метою захисту особистого немайнового або майнового права та інтересу позивача. Відповідачі, як співвласники майна, вправі на власний розсуд розпоряджатися своїм правом власності на майно, у тому числі і на визначення часток в ньому.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України спільна часткова власність - це власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Статтею 357 ЦК України передбачено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Даний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17.02.2016 р. (№6-1500цс15).

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Проте, питання виділу майна в натурі або його поділу чи визначення порядку користування спільним майном позивачем у позовній заяві не ставиться. Тому, на думку суду, обсяг прав відповідачів у користуванні майном при визначенні частки позивача у праві спільної власності не зміниться, а зміниться лише правовий режим спільної власності, в якій є дане майно. Так, суд зауважує, що виділ частки має наслідком припинення спільної власності і визначає, яка конкретно виділена в натурі частка майна переходить у власність колишнього співвласника. В той час як визначення частки призводить до перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову. Режим спільної власності при цьому не припиняється.

Суд наголошує, що відповідно до вимог статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Оскільки згоди щодо визначення розміру частки позивачу між сторонами не досягнуто і суд задовольняє вимоги в цій частині, з урахуванням необхідності захисту права позивача на належнерозпорядження його майном, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині визнання права спільної часткової власності за позивачем в розмірі 1/3 часток.

Стаття 361 ЦК України визначає, що співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Оскільки співвласники майна відповідач 1 та відповідач 2 є рівними та самостійними у своїх правах щодо розпорядження спільним майном та їх права не порушені в цій частині, і вони не заявляли про їх захист, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання права спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 11-13, 76-83, 137, 141, 229, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 355-358, 360, 361, 364, 369, 370, 372 ЦК України,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення розміру часток в праві спільної сумісної власності, визнання права власності задовольнити частково.

Визначити розмір частки в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) в розмірі 1/3 часток.

Визначити за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , в розмірі 1/3 часток.

В заловоленні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 21.07.2021.

Суддя Щепіхіна В. В.