Номер провадження: 22-ц/813/7664/21
Номер справи місцевого суду: 501/3714/20
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Рибачук О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 березня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

03 листопада 2020 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини та просив суд визначити місце проживання ОСОБА_4 з її матір`ю ОСОБА_2 , судові витрати покласти на ОСОБА_1 (а.с.2-5).

03 березня 2021 року рішенням Іллічівського міського суду Одеської області позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з її матір`ю ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 840,00 грн (а.с.110-114).

02 квітня 2021 року канцелярією Іллічівського міського суду Одеської області зареєстровано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 березня 2021 року. Апелянт вважає, що оскаржуване рішення не відповідає завданням цивільного судочинства, його ухвалення судом першої інстанції відбулося поза межами вимог законності та обґрунтованості. Апелянт звертає увагу, що він зазначав під час розгляду справи про передчасність заявленого позову, адже в даній справі відсутній спір як необхідна умова тому, що в дійсності спір з питання місця проживання дитини не існував та повідомляє, що між ним та ОСОБА_2 не обговорювалось дане питання. Апелянт вказує, що суд першої інстанції дійшов до висновку про існування зовсім іншого спору, а саме спору щодо графіку спілкування з дитиною. Таким чином, на думку апелянта, суд першої інстанції прийшов до неправильного визначення самих правовідносин, що склалися між сторонами, через що було вирішено неіснуючий спір, а суд першої інстанції вийшов за межі власних повноважень. Апелянт зауважує, що не можна вирішувати спір щодо визначення графіку спілкування з дитиною шляхом встановлення її місця проживання. Апелянт вважає. Що встановивши відсутність предмета спору у позові, суд першої інстанції мав достатні підстави для вирішення питання зловживання ОСОБА_2 своїми процесуальними правами. На думку апелянта, зважаючи, що в позовній заяві відсутні аргументи про спір між батьками дитини і судом не з`ясовано чи існує спір, а також те, що в позовній заяві не вказано про вжиття досудових заходів врегулювання спору, є підстави для скасування даного рішення. Тому апелянт просить суд рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 березня 2021 року скасувати, а позов ОСОБА_2 залишити без розгляду (а.с.117-121).

14.05.2021 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано відзив на апеляційну скаргу, направлений представником позивача на офіційну електронну адресу апеляційного суду. В своєму відзиві сторона позивача зазначає, що відповідач протирічить власним аргументам своїми попередніми діями, адже наявність спору між батьками про місце проживання дитини підтверджується тим фактом, що відповідач не визнає вимоги, що викладені в позові та не погоджується з рішенням суду щодо визначення місця проживання дитини, про що свідчить апеляційна скарга. Така поведінка відповідача вказує на його незгоду з вимогами позивача та породжує спір між сторонами про визначення місця проживання дитини. При цьому представник позивача зазначив, що досудове врегулювання даного спору не вбачається, оскільки батьки не можуть самостійно дійти згоди у вирішенні питання без участі суду. Представник позивача зазначає, що відповідач в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що заява про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 173-2 КУпАП через здійснення систематичного психологічного насилля над ОСОБА_2 не стосується даної справи. При цьому, представник позивача зазначає, що даний факт ж досить важливим для справедливого вирішення даного спору адже таке адміністративне правопорушення відображає стосунки між батьками дитини, відношення батька до сім`ї та впливає на саморозвиток дитини. Представник позивача зазначає, що відповідач в своєму відзиві на позовну заяву зазначив, що він безробітний та не має можливості надавати фінансову допомогу позивачу, а тому даний факт прямо свідчить про те, що проживання дитини з ОСОБА_1 не буде відповідати інтересам дитини. Тому представник позивача просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи з незалежних від суду причин.

В судовому засіданні 15.07.2021 року відповідач та його представник ОСОБА_5 просили задовольнити апеляційну скаргу, позивач та представник позивача ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення учасників провадження, які з`явились, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що при вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення. Відповідно до висновку органу опіки та піклування в особі Приморської районної адміністрації від 31.12.2020 року, визначено способи участі ОСОБА_1 у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також суд посилався на те, що в судовому засіданні позивачка стверджувала, що її звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має на меті вирішення ряд важливих питань в житті дитини, в тому числі перебування дитини в нічний час вдома через те, що між нею та відповідачем інколи існують непорозуміння щодо графіку спілкування з дитиною. Відповідач стверджував в судовому засіданні, що спору про місце проживання дитини між ним та позивачкою не існує, з моменту припинення шлюбних відносин донька проживає з матір`ю, однак інколи існують непорозуміння з позивачкою щодо графіку спілкування з дитиною. Так, суд дійшов висновку, що між сторонами існує спір щодо графіку спілкування з дитиною. При цьому, суд виходив з того, що з 2018 року існує спрощена процедура виїзду дитини за кордон, якою може скористатись той із батьків, з яким проживає дитина. Місце проживання має обов`язково підтверджуватись рішенням суду або органу опіки та піклування, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з тим із батьків, який має намір виїздити за межі України з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Враховуючи встановлені обставини справи суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Апелянт посилався на відсутність між сторонами спору про місце проживання дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.За ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Готуючи справу до розгляду, суд повинен визначити: обставини, які мають значення для справи, та факти, що підлягають встановленню і покладені в основу вимог і заперечень; характер спірних правовідносин і зміст правової вимоги; матеріальний закон, який регулює спірні правовідносини; вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів; визначити коло доказів відповідно до характеру спірних правовідносин і роз`яснити, якій із сторін слід довести певні обставини; вжити заходів для забезпечення явки в судове засідання, а також сприяти врегулюванню спору до судового розгляду (п. 2 постанова пленуму ВСУ «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження в справі до судового розгляду» № 5 від 12.06.2009 року). Вказані дії суддя вчиняє в порядку ст. 197 ЦПК України.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин (постанова ВП ВС від 08.06.2021 року, справа № 662/397/15-ц).

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

За обставинами даної справи позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 та просила суд визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Тобто, позивач визначилась зі способом захисту своїх прав та звернулась до суду з відповідною матеріально-правовою вимогою.

Факт звернення позивача до суду з відповідним позовом свідчить про наявність спору між сторонами. Доказів на підтвердження того, що сторонами укладались договори чи будь-яким іншим способом досягалась згода щодо місця проживання дитини, матеріали справи не містять та сторонами до суду не подавались.

При цьому, у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача підтвердив наявність спору між сторонами щодо місця проживання дитини.

З врахуванням наведеного, доводи апелянта щодо відсутності між сторонами спору про місце проживання дитини відхиляються апеляційним судом.

Суд першої інстанції, встановивши обставини справи та керуючись нормами матеріального права дійшов правильного висновку щодо змісту спірних правовідносин та правильно вирішив спір по суті заявлених вимог. Разом з тим, мотивувальна частина оскаржуваного рішення містить суперечні висновки щодо предмету спору між батьками, зокрема щодо того, що суд першої інстанції дійшов висновку про існування між батьками спору щодо графіку спілкування з дитиною, в той час як існує спір щодо місця проживання дитини. З огляду на це апеляційний суд вважає за необхідне змінити мотивувальну частину оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Щодо інших доводів апеляційної скарги. Доводи апеляційної скарги в цілому зводяться до відсутності спору між сторонами щодо місця проживання дитини, що було вище спростовано апеляційним судом. При цьому апелянтом не було наведено жодних доводів по суті вимог щодо визначення місця проживання дитини. Більше того, апелянт не заперечує щодо визначення місця проживання дитини саме з матір`ю. Одночасно, апеляційний суд зауважує, що категорія даної справи не передбачає обов`язкового дотримання процедури досудового врегулювання спору. Враховуючи наведене апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги.

Посилання апелянта на факт зловживання позивачем своїми правами шляхом подачі безпідставного позову не знайшли свого підтвердження, а тому відхиляються апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, положення діючого національного законодавства, оскільки суд першої інстанції дійшов правильних висновків по суті спору, однак в мотивувальній частині рішення дійшов до суперечних висновків, враховуючи, що доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, однак в цілому не спростували висновки суду першої щодо вирішення справи по суті, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу та змінює мотивувальну частину рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 березня 2021 року змінити в частині мотивування. В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Повний текст цієї постанови складено 23 липня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк