Справа №461/422/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 липня 2021 року Галицький районний суд м. Львова
в складі: головуючої судді Волоско І.Р.
секретар судового засідання Береза П.Р.
за участю: представника позивача Мицика О.В.,
представника відповідача Яворського Я.Т.

в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до прокуратури Львівської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.
В судовому засіданні представник позивача адвокат Мицик О.В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задовольнити.
Представник відповідача в судовому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Крім того подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позивачем ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння їй моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою шкодою, а також понесені витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
При цьому, виходячи з положень ст. 16 ЦК України особа звертається до суду за захистом свого порушеного права.
Суд, всебічно та повно перевіривши матеріали справи, оцінивши надані, представлені та добуті докази, матеріали самого кримінального провадження, які були дослідженими в судовому засіданні, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав.
В подальшому, 26 червня 2015 року начальником СВ Бродівського РВ ГУМВС України у Львівській області Гуляйгродським А.В. ОСОБА_1 було повідомлено про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 191, ч. 1 ст.366, ч. 2 ст.382 КК України у даному кримінальному провадженні (а.с.15-17).
Даний обвинувальний акт надійшов до Бродівського районного суду Львівської області 01 липня 2015 року (справа №439/946/15-к).
Вироком Бродівського районного суду Львівської області від 15 серпня 2019 року ОСОБА_1 у пред`явлених обвинуваченнях за ч.2 ст.191, ч.1 ст.366, ч.2 ст.382 КК України визнано невинною та виправдано за відсутністю в її діях складу злочину (а.с.20-23).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 04.02.2020 р. вирок Бродівського районного суду Львівської області від 15.08.2019 р. відносно ОСОБА_1 залишено без змін. Дана ухвала набрала законної сили 04.02.2020 р. (а.с.24-27).

02.09.2020 р. постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду України вирок Бродівського районного суду Львівської області від 15.08.2019 р. та ухвалу Львівського апеляційного суду від 04.02.2020 р. залишено без змін (а.с.28-33).

Таким чином, оскільки постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду України Вирок Бродівського районного суду Львівської області та Ухвалу Львівського апеляційного суду залишено без змін, то ухвала Львівського апеляційного суду набрала законної сили 04.02.2020 р.

Позивач зазначає, що в результаті незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури вона незаконно перебувала під слідством та судом починаючи з 12.06.2015 до 04.02.2020 року по день набрання законної сили ухвали Львівського апеляційного суду, що в загальному становить 55 місяців та 23 дні.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Згідно ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до п.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі Закон), підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У цих випадках завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Статтею 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно із ч.ч. 4,5 ст. 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається):

- суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги;

- моральна шкода.

Статтею 4 Закону передбачено, що відшкодування такої шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету, що не суперечить приписам ст. 1167 та ст. 1172 ЦК України, та повинна бути застосована судом при вирішенні даної справи.

Судом встановлено, що під час перебування під судом і слідством позивач ОСОБА_1 була змушена звернутись за юридичною допомогою та, відповідно, понести обґрунтовані витрати на правову допомогу.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №301/1894/17, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження) (постанова від 15.04.2020 року у справі №199/3939/18-ц; постанова від 09.06.2020 року у справі №466/9758/16-ц).

Судом встановлено, що 15.06.2015 року між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Мицик і Партнери» було укладено договір №123, відповідно до якого правова допомога за наявним договором надається у кримінальному провадженні за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 191, 366, 382 Кримінального кодексу України (а.с.64-65), а також, в ході надання правової допомоги, 01.01.2018 року між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Мицик і Партнери» було укладено додаток до договору №123 про надання правової допомоги від 01.01.2018 року (а.с.66).

Відповідно до п.3.1 Договору №123 від 15.06.2015 р., правова допомога, передбачена предметом цього Договору, оплачується Клієнтом Виконавцю в порядку та на умовах, визначених у примірнику №3 цього Договору.

Відповідно до зазначеного примірника №3, правова допомога, передбачена предметом цього Договору, оплачується Клієнтом Виконавцю погодинно у відповідності до актів виконаних робіт. Вартість 1 години роботи Виконавця становить 500 гривень. Пунктом 3.3 даного примірника №3 передбачено, що гонорари сплачуються Клієнтом після отримання рахунку.

Окрім цього, п.3.5. Договору передбачено, що надання Виконавцем послуг та прийняття їх Замовником підтверджується підписаними Сторонами Актами виконаних робіт.

Відповідно до п.3.2. Додатку до договору №123 про надання правової допомоги від 01.01.2018 року, з 01.01.2018 року у зв`язку з істотною зміною вартості послуг, сторони домовилися змінити вартість оплати за виконану роботу. Вартість 1 (однієї) години роботи Виконавця становить 1000 гривень.

Відповідно до п.3.7. Додатку до договору №123, підставою для оплати Клієнтом наданих послуг є виставлений Виконавцем рахунок. Після виконання усіх юридичних послуг Адвокатським об`єднанням «Мицик, Кравчук і партнери», ОСОБА_1 було виставлено рахунки для оплати витрат на правову допомогу. Після виставлених рахунків, ОСОБА_1 було сплачено зазначені кошти на рахунок Адвокатського об`єднання «Мицик, Кравчук і партнери».

За надані юридичні послуги ОСОБА_1 було внесено кошти в зазначені дати: 27.06.2015 р. в сумі 300 грн; 02.07.2015 р. в сумі 2000 грн; 06.12.2019 р. в сумі 1 975 грн; 03.09.2020 р. в сумі 4 950 грн; 26.11.2020 р. в сумі 4 900 грн; 27.11.2020 р. в сумі 4 900 грн; 11.12.2020 р. в сумі 4 900 грн; 11.12.2020 р. в сумі 4900 грн; 11.12.2020 р. в сумі 4800 грн; 21.12.2020 р. в сумі 4999 грн; 23.12.2020 р. в сумі 820 грн; 23.12.2020 р. в сумі 4600 грн; 25.12.2020 р. в сумі 4900 грн, що підтверджується прибутковими касовими ордерами Адвокатського об`єднання «Мицик, Кравчук та партнери» (а.с.67-79).

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, в період з 27.06.2015 року до 25.12.2020 року ОСОБА_1 за надання правової допомоги було сплачено грошові кошти в розмірі 48 941 грн 33 коп.

Послуги, які надавались адвокатом, їх вартість та час, затрачений на їх виконання, деталізовано в актах виконаних робіт від 02.04.2016 р., від 01.09.2019 р., від 05.02.2020 р., від 03.09.2020 р. (а.с.80-83), які визначають систему тарифів адвоката у 2016-2017 роках 500 грн за годину, у 2018-2020 роках 1000 грн за годину, загальну кількість відпрацьованого часу 56,5 годин та детальний опис виконаних робіт, а також в таблиці з інформацією щодо наданих послуг адвоката, яка містить інформацію про надані послуги з посиланням на матеріли кримінального провадження (а.с.86).

Як вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 р. (справа №686/23731/15-ц), обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі ухвалення виправдувального вироку покладається на суд, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з копією виправдувального вироку, який набрав законної сили. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутись за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом.

В даній справі Великою Палатою встановлено, що стосовно позивача не було виконано передбаченого ст.11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» обов`язку роз`яснення порядку поновлення його порушених прав. Однак, зазначені обставини не є підставою для відмови у захисті його порушеного права.

Велика Палата дійшла висновку, що оскільки вищевказаний Закон не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має право звернутись до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Ввраховуючи викладене, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджнено понесені ОСОБА_8 обґрунтовані витрати на правову допомогу, за якою вона змушена була звернутись під час перебування під судом і слідством у період з 12.06.2015 року по 04.02.2020 року, у розмірі 48 941 грн 33 коп.

Крім того, відповідно до ст.23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.5 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) моральна шкода.

Статтею 4 Закону передбачено, що відшкодування такої шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету, що не суперечить приписам ст. 1167 та ст. 1172 ЦК України

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Як роз`яснено в п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди в конкретній справі, відповідно до положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд повинен врахувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі, стан здоров`я потерпілих, тяжкість вимушених змін у їхніх життєвих стосунках тощо.

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 р. (справа №686/23731/15-ц), законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнала позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Згідно з ч.2,3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до правової позиції, висвітленої в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 161/13343/18, провадження № 61-13483св19 зазначено «…Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.»

Згідно із ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працювала директором Бродівського районного Народного дому та, відповідно, була наділена адміністративно-господарськими і організаційно-розпорядчими функціями.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що у зв`язку з безпідставним обвинуваченням у вчиненні злочину останній довелось постійно виправдовуватись перед друзями, рідними, колегами та оточуючими людьми, яким стало відомо про порушення відносно неї кримінального провадження, роз`яснювати їм дійсні причини ситуації, яка склалась. Будучи переконаною у своїй невинуватості, Позивач понесла тяжких духовних і психічних страждань, її гідність була принижена, що викликало у неї додаткові хвилювання та небезпідставні занепокоєння щодо погіршення її репутації, яка була позитивною та складалася роками. Однак, через безпідставні звинувачення у внесенні до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, Позивач не мала можливості відновити довіру з колективом та безпосередніми колегами.

Окрім цього, Позивач постійно перебувала у стані безперервного нервового стресу, відчувала почуття приниження, образи, обурення, що призвело до погіршення стану здоров`я, загострення хронічних хвороб, що підтверджується виписками із медичної амбулаторної карти ОСОБА_1 (а.с.58-61).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, через дане кримінальне провадження та відповідну ситуацію, яка склалася на роботі, у зв`язку з недовірою працівників Народного дому, а також зіпсовану репутацію в очах колективу, Позивач змушена була звільнитися за власним бажанням з Народного домувнаслідок чого втратила постійний дохід для сім`ї.

Окрім цього, судом встановлено, що після вимушеного звільнення з посади директора, внаслідок знищення репутації, ОСОБА_1 вимушена була поїхати до Республіки Польща в м. Познань на заробітки, де працювала робітником на заводі по виготовленню вікон на фірмі «Globud», що підтверджується інформаційними довідками про доходи за місцем проживання ОСОБА_1 у м. Познань Республіки Польща (а.с.56-57).

Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

При цьому, згідно методичних рекомендацій «Про відшкодування моральної шкоди», наданих Міністерством юстиції України листом від 13.05.2004 року за №35-13/797, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Висновком спеціаліста-психолога ОСОБА_9 від 05.05.2021 року встановлено, що ОСОБА_1 дійсно спричинені моральні страждання (моральна шкода) внаслідок притягнення її до кримінальної відповідальності та кримінального переслідування органами досудового розслідування та прокуратури. Визначено грошовий еквівалент моральних страждань внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності та кримінального переслідування ОСОБА_1 в розмірі 800 000 гривень (а.с.147-164).

Як вбачається із заявлених позовних вимог, позивач ОСОБА_1 просить стягнути грошові кошти за завдану їй моральну шкоду у розмірі 752 128 грн. 00 коп., що на 47 872 гривні менше, ніж встановлено експертом, однак вважає за доцільне стягнути в тій сумі, яка заявлена в позовних вимогах 752 128 грн 00 коп.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом 55 місяців та 23 дні, починаючи з 12.06.2015 до 04.02.2020 року, тобто по день набрання законної сили ухвали Львівського апеляційного суду і знаходилася у цей період часу в пригніченому стані, була позбавлена можливості підтримувати нормальні життєві зв`язки через порушення стосунків з оточуючими людьми (насамперед з рідними, близькими друзями, колегами та колективом, знайомими людьми).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури були порушені конституційні права ОСОБА_1 , що завдало їй фізичних і моральних страждань та призвело до погіршення психологічного стану. Позивач зазнала істотної моральної шкоди у вигляді психічних страждань, перебування у стані безперервного нервового стресу внаслідок перебування у стані невизначеності, що підсилювався розумінням своєї невинуватості через надуманість обвинувачення.

Від триваючих психічних хвилювань і переживань ОСОБА_1 не здатна була займатись будь-якими звичними для життя справами, нормально спілкуватись з рідними, друзями, колегами та іншими людьми, під час спілкування з якими вона почувала себе невпевненою, так як у неї з`явилось відчуття неповноцінності по відношенню до інших людей.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з Львівської обласної прокуратури підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 спричинена їй моральна шкода органами досудового розслідування та прокуратури за час перебування останньої під слідством та судом.

У абз. 1 п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції (254к/96-ВР) судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

У п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, передбачено, що Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно зі ст. ст. 25, 43 Бюджетного кодексу України казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно зі ст.48 Бюджетного кодексу України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету.

Відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. №845.

Згідно п.35 Порядку, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до п.9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, рішення суду про стягнення коштів державного бюджету виконується виключно Державною казначейською службою України (центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів).

Пп.3, 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215, казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

З огляду на викладені норми, стягнення з Державного бюджету України повинно відбуватись на користь Позивача через Державну казначейську службу України.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши усі доводи позивача щодо обґрунтування нею як обставин спричинення, так і розміру моральної та матеріальної шкоди, яку вона зазнала у зв`язку з незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури за час перебування під слідством та судом з 12.06.2015 р. по 04.02.2020 р., що в загальному становить 55 місяців та 23 дні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити у повному обсязі.

Що стосується заявлених вимог позивача про стягнення судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати пов`язані з проведенням експертизи.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи, за клопотанням позивача, 26 лютого 2021 року у справі судом призначено судово-психологічну експертизу.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ФО-П Волочай С.П. було укладено Договір №29/03/2021 від 29.03.2021 року, предметом якого являється судово-психологічна експертиза із застосуванням спеціальних знань в галузі психології, щодо факту спричинення ОСОБА_1 моральних страждань (моральної шкоди) внаслідок притягнення її до кримінальної відповідальності та кримінального переслідування органами досудового розслідування та прокуратури.

Згідно п.3.1 Даного Договору №29/03/2021 від 29.03.2021 року, вартість надання послуг з проведення дослідження із застосуванням спеціальних знань в галузі психології залежить від поставлених питань і вказується в ЗАВДАННІ, викладеному у Додатку № 1 до цього Договору, який є його невід`ємною частиною.

Відповідно до Завдання для проведення дослідження від 29.03.2021 року, вартість послуг СПЕЦІАЛІСТА узгоджена із ЗАМОВНИКОМ в сумі 800 доларів США (вісімсот доларів США), що у відповідності до офіційного курсу Національного Банку України на день підписання Договору №29/03/2021 29.03.2021 року, 1 долар США = 27,90 грн, що становить 22 320 гривень 00 копійок (двадцять дві тисячі триста двадцять гривень нуль копійок).

Таким чином, на користь позивача слід стягнути судові витрати, пов`язані з проведенням експертизи.

Крім того, з метою захисту прав, позивачем ОСОБА_1 укладено договір з АО «Мицик, Кравчук і Партнери» про надання правової допомоги №3 від 04 січня 2021 року.

Відповідно до п.3.1 Договору правова допомога, передбачена предметом цього Договору оплачується Клієнтом Виконавцю наступним чином:

- за підготовку, складання та подання позовної заяви про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, вартістю у розмірі 6 000 гривень;

- безпосередня участь адвоката в кожному судовому засіданні 3 000 гривень.

Надання Виконавцем Послуг та прийняття їх Замовником підтверджується підписаним ОСОБА_1 та АО «Мицик, Кравчук і Партнери» Актом виконаних робіт.

Згідно з Актом виконаних робіт розрахунок здійснено у відповідності до розміру погодинної ставки за надані послуги Виконавцем, що становить: вартість 1 години 1000 гривень.

Отже, судом встановлено, що правова допомога оплачена позивачем у розмірі 12000 (дванадцять тисяч) гривень, що підтверджується відповідними квитанціями. Разом з оплатою правової допомоги, позивачем було оплачено судово-психологічну експертизу із застосуванням спеціальних знань в галузі психології, що становить 22 320 грн (двадцять дві тисячі триста двадцять гривень нуль копійок).

Таким чином, на користь позивача слід стягнути судові витрати, пов`язані з проведенням експертизи, а також витрати, пов`язані з наданням правової допомоги у даній цивільній справі.

Щодо судового збору, то, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки сторони по справі звільнені від сплати судових витрат, такі витрати слід віднести за рахунок держави.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 18, 13, 76, 77, 259, 263,265, 268, 273, 280-284 ЦПК України, ст.ст. 2, 23, 1167, 1174 ЦК України, ст.ст. 25, 43, 48 БК України, ст.ст. 19, 56 Конституції України, суд,-

в и р і ш и в:

позов задоволити.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану бездіяльністю органу досудового розслідування, у розмірі 752 128,00 грн (сімсот п`ятдесят дві тисячі сто двадцять вісім гривень 00 коп).

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 кошти, сплачені нею у зв`язку з наданням юридичної допомоги, у розмірі 48 941,33 грн (сорок вісім тисяч дев`ятсот сорок одну гривню 33 коп)

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 витрати за проведення експертизи у розмірі 22 320,00 грн (двадцять дві тисячі триста двадцять гривень 00 коп).

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн (дванадцять тисяч гривень 00 коп).

Судовий збір віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16.07.2021.

Суддя І.Р.Волоско