ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року

м.Суми

Справа №576/1745/20

Номер провадження 22-ц/816/897/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

у присутності :

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Сукач Лариси Степанівни,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16 березня 2021 року, ухваленого у складі судді Усенко Л.М. у м. Глухів, повний текст якого складено 26 березня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вони з ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 2006 року, який було розірвано рішенням суду від 06 жовтня 2017 року.

Під час шлюбу за спільні кошти було придбано наступне майно: автомобіль марки Daewoo Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_1 , право власності на який зареєстровано на нього; квартиру АДРЕСА_1 , право власності зареєстровано одноосібно на ОСОБА_2 ; квартиру АДРЕСА_2 , право власності одноосібно зареєстровано за ним.

Крім того, в період шлюбу на відкритих у ПАТ КБ «ПриватБанк» на ім`я відповідача депозитних рахунках ними були розміщені грошові кошти на загальну суму 26060 доларів США та 98617,54 Євро, які також є спільно нажитим майном подружжя та підлягають поділу між ними.

Стверджує також, що за період шлюбу у них з відповідачем виникли і спільні зобов`язання по сплаті заборгованості, присудженої до стягнення з нього за постановою Апеляційного суду Сумської області від 30 січня 2018 року в сумі 43040 Євро, що були використані в інтересах сім`ї.

Посилаючись на те, що вони з відповідачем не дійшли згоди щодо поділу спільно нажитого майна, просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право приватної власності на автомобіль DAEWOO Lanos, р.н. НОМЕР_1 , та квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_3 , загальною площею 49,7 кв.м; визнати за позивачем та відповідачем в порядку поділу спільного майна подружжя в рівних частинах право спільної часткової власності на квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_4 , загальною площею 62,8 кв.м; визнати, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 несуть солідарну відповідальність щодо погашення заборгованості по справі № 576/599/17-ц в розмірі 43 040 євро, що еквівалентно 1 504 952 грн18 коп., в рівних частках по 752 476 грн 09 коп. кожен; стягнути з відповідача на користь позивача кошти у вигляді Ѕ частини коштів, розміщених на депозитних рахунках на ім`я ОСОБА_2 у розмірі 1 684 066 грн 05 коп.; судові витрати розділити порівну між сторонами.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16 березня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, право власності на Ѕ частину автомобіля DAEWOO Lanos, державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований на ім`я позивача ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, право власності на Ѕ частину автомобіля DAEWOO Lanos, державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований на ім`я позивача ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , жилою площею 35,3 кв.м, загальною площею 62,8 кв.м., та згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , жилою площею 35,3 кв.м, загальною площею 62,8 кв.м, та згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_5 , жилою площею 28,6 кв.м, загальною площею 49,7 кв.м., та згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_1 .

В задоволенні решти позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 711 грн 32 коп. сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в цій частині.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у поділі грошових коштів, які були розміщені на депозитних рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 , оскільки з наданих банком довідок підтверджується використання грошових коштів особисто відповідачем. Грошові кошти з депозитних рахунків перераховувалися в період з 2016 року по травень 2017 року на її картковий рахунок, тобто в період коли вони не вели спільного господарства та не підтримували шлюбних стосунків.

На переконання позивача, стягнуті за судовим рішення на користь його матері грошові кошти на суму 43040 Євро, які були використані в інтересах сім`ї, є їх спільним зобов`язанням, що встановлено постановою Апеляційного суду Сумської області від 30 січня 2018 року.

Відповідач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій часині нове рішення, яким визнати за позивачем право власності на вказаний автомобіль та квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , а за нею визнати право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з вказаним позовом, не заперечував, що спірне майно є спільним майном подружжя, а запропонований нею порядок його поділу забезпечив би баланс інтересів кожної сторони. Зокрема, вона після розлучення разом з дітьми проживає у квартирі АДРЕСА_7 за вказаною адресою, іншого житла вони не мають, здійснити її фактичний поділ неможливо, як і їх спільне проживання з позивачем у цій квартирі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Сукач Л.С., яка підтримала доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та заперечила проти апеляційної скарги відповідача, думку відповідача ОСОБА_2 , яка підтримала доводи своєї апеляційної скарги та заперечила проти апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 , перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали цивільної справи №576/1345/17 (провадження №2/576/560/17), колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів цивільної справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 30 серпня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

05 вересня 2007 року подружжям придбано автомобіль DAEWOO Lanos, р.н. НОМЕР_1 , вартість якого становила 43000 грн, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 15-16).

За договором купівлі-продажу квартири від 04 березня 2010 року, ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_1 , жилою площею 35,3 кв.м, загальною площею 62,8 кв.м., вартістю 122 000 грн. (т. 1, а.с. 9-10). Право власності на квартиру зареєстровано одноособово за ОСОБА_2 (т.1, а.с. 11, 72).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 29 серпня 2012 року ОСОБА_1 придбано квартиру АДРЕСА_5 , жилою площею 28,6 кв.м, загальною площею 49,7 кв.м., вартістю 123 000 грн. , право власності на квартиру зареєстровано одноособово на ОСОБА_1 (т.1, а.с. 12-14, 73).

Постановою Апеляційного суду Сумської області від 30 січня 2018 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 у відшкодування вартості грошових коштів в розмірі 43040 Євро, переданих йому на зберігання (т.1, а.с. 99-101).

Відповідно до наданої АТ КБ «ПриватБанк» довідки від 18 листопада 2020 року (т. 2, а.с. 53), у період з 01 січня 2006 року по 31 листопада 2017 року на ім`я ОСОБА_2 у даній банківській установі були відкриті наступні депозитні рахунки:

18 листопада 2008 року на суму 15500 Євро, повернуто 03 березня 2010 року в сумі 15689,45 Євро;

16 березня 2010 року в сумі 8000 Євро, повернуто 19 жовтня 2010 року 8000,26 Євро;

06 травня 2010 року 6000 Євро, повернуто 29 серпня 2012 року 6007,53 Євро;

08 вересня 2010 року 2000 Євро, повернуто 19 жовтня 2010 року 2008,51 Євро;

19 жовтня 2010 року 10008,77 Євро, повернуто 20 жовтня 2012 року 10008,77 Євро;

20 жовтня 2012 року 10008,77 Євро, повернуто 21 жовтня 2015 року 10008,77 Євро;

15 грудня 2010 року 6000 євро, повернуто 16 вересня 2012 року 6000 Євро;

09 грудня 2011 року 5500 Євро, повернуто 10 вересня 2012 року 5530,86 Євро;

24 березня 2011 року 6000 Євро, повернуто 25 вересня 2014 року 6000 Євро;

28 травня 2012 року 8500 Євро, повернуто 28 серпня 2012 року 8638,87 Євро;

26 вересня 2012 року 5200 доларів США, повернуто 5231,91 доларів США;

16 вересня 2012 року 6000 Євро, повернуто 24 вересня 2012 6001 Євро;

25 березня 2013 року 1800 доларів США, повернуто 27 вересня 2014 року 17420,47 доларів США;

06 вересня 2013 року 6000 Євро, повернуто 17 березня 2014 року 6182,40 Євро;

05 березня 2014 року 100 доларів США, повернуто 18 вересня 2017 року 1100,20 доларів США;

05 березня 2014 року 100 Євро, діючий договір;

20 жовтня 2015 року 10000 доларів США, повернуто 27 квітня 2017 року 10000, 88 доларів США;

20 жовтня 2015 року 8960 доларів США, повернуто 27 квітня 2017 року 8960,78 доларів США;

21 жовтня 2015 року 10000 Євро, повернуто 05 травня 2017 року 10000,88 Євро.

Глухівський міськрайонний суд Сумської області заочним рішенням від 06 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили 24 жовтня 2017 року, розірвав шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т.1, а.с. 58-59).

Ухвалюючи оскаржуване рішення та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не заперечували, що спірний автомобіль було придбано під час шлюбу та є спільно нажитим майном. При вирішенні спору в частині розподілу квартир, суд першої інстанції вказував на те, що на їх придбання були використані належні матері позивача грошові кошти, зобов`язання про повернення яких постановою Апеляційного суду Сумської області від 30 січня 2018 року покладено на позивача, а тому їх не можна вважати спільно нажитим майном. З огляду на позицію позивача, суд вважав за необхідне в частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину квартири під АДРЕСА_5 задовольнити, відповідно відмовивши у задоволенні поділу боргових зобов`язань.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення на користь позивача Ѕ частини коштів, які були розміщені на депозитних рахунків, відкритих на ім`я відповідача, суд першої інстанції вказував на те, що на час розірвання між сторонами шлюбу 24 жовтня 2017 року на депозитних рахунках були відсутні кошти, а доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 витратила їх на власні потреби суду надано не було.

Проте, колегія суддів не може в повному обсязі погодитися з тами висновками суду, так як вони є взаємовиключними, та такими, що не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що в період шлюбу сторонами було придбано наступне майно: автомобіль марки Daewoo Lanos 1.5, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 43000 грн, квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 49,7 кв.м, вартістю 123000 грн, право власності на які було зареєстровано одноосібно на ОСОБА_1 та квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 62,8 кв.м, вартістю 122000 грн, право власності на яку було зареєстровано одноосібно на ОСОБА_2 .

Сторони під час розгляду справи судами не оспорювали поширення правового режиму спільного сумісного майна на вказані квартири та автомобіль. Більше того, позивач звертаючись до суду з вказаним позовом підтвердив факт їх придбання за спільні з відповідачем кошти, що підтверджується змістом позовної заяви. Проте, вказані обставини не були взяті до уваги судом першої інстанції, у зв`язку з чим дійшов до безпідставного висновку, що спірні квартири не є спільним майном подружжя.

Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача Ѕ частини грошових коштів, які були розміщені на депозитних рахунках, відкритих на ім`я відповідача, колегія суддів бере до уваги наступні обставини.

Як уже зазначалося, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний заочним рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 06 жовтня 2017 року, що набрало законної сили 24 жовтня 2017 року.

Усупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів про припинення шлюбних відносин та не проживання з відповідачем однією сім`єю з 2016 року. Дійсно у 2016 році ОСОБА_2 зверталася до суду з позовом про розірвання шлюбу, однак в подальшому від позовних вимог відмовилася, у зв`язку із примиренням .

Як вбачається із довідок АТ КБ «ПриватБанк» у період з 18 листопада 2008 року по 21 жовтня 2015 року було відрито 19 депозитних рахунків, на час розірвання шлюбу (24 жовтня 2017 року) був активний один депозитний рахунок № НОМЕР_2 за договором SAMDNWFD000 в сумі 100 Євро, станом на 23 січня 2021 року залишок становив 108,79 Євро.

Колегія суддів бере до уваги і те, що основна частина коштів, розміщених на депозитних рахунках була виплачена до 2014 року, тобто ще до ініціювання відповідачем позову про розірвання шлюбу.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 заперечувала проти зняття та використання нею грошових без відома позивача та використання цих грошових коштів на власні потреби. У свою чергу позивачем, не надано ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду рішення суду, доказів які б підтвердили факт існування на депозитних рахунках, на час розірвання шлюбу, грошових коштів у зазначеному ним розмірі та їх використання відповідачем не в інтересах сім`ї.

За таких обставин, беручи до уваги те, що депозитний рахунок № НОМЕР_2 за договором SAMDNWFD000 в сумі 100 Євро був відкритий на час перебування ОСОБА_2 в шлюбі з ОСОБА_1 , а тому грошові кошти, що розміщені на цьому рахунку в сумі 108,79 Євро є спільно нажитим майном подружжя та підлягають поділу в порядку ст. 71 СК України.

Способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визначено ст. 71 СК України. Зокрема, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Встановлено, що після розірвання шлюбу, у фактичному користуванні кожного із сторін залишилося майно, право на яке було за ними зареєстроване, а саме: відповідач ОСОБА_2 разом із дітьми зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_8 у цьому ж будинку та автомобіль марки Daewoo Lanos 1.5, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 використовується позивачем.

ОСОБА_2 просить залишити їй квартиру, що перебуває у її власності та користуванні, при цьому посилалася на те, що фактичний поділ квартири в якій вони з дітьми тривалий час проживають, не може бути здійснений, на відміну від позивача вона не має іншого житла, а спільне проживання з відповідачем в одному житловому приміщені є неможливим.

У судовому засіданні в апеляційному суді представник позивача ОСОБА_5 та відповідач не заперечували проти визначення вартості вказаного майна у розмірах зазначених у правовстановлюючих документах на це майно , а саме: вартості квартири АДРЕСА_1 - 122000 грн, квартири АДРЕСА_2 у цьому ж будинку- 123000 грн та автомобіля марки Daewoo Lanos 1.5, 2007 року випуску - НОМЕР_3 грн.

Таким чином, встановивши обсяг спільно нажитого сторонами за час спільного проживання майна, з`ясувавши джерело і час його придбання, врахувавши презумпцію рівності часток, а також положення статті 71 СК України,встановивши фактичне його використання сторонами, колегія суддів дійшла до висновку, що поділ майна між сторонами належить провести шляхом виділення у приватну власність позивачу автомобіля марки Daewoo Lanos 1.5, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 43000 грн, та квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 49,7 кв.м, вартістю 123000 грн, а відповідачу квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 62,8 кв.м, вартістю 122000 грн.

Крім того, беручи до уваги те, що розмір виділеного ОСОБА_2 у власність майна є меншим від майна, яке виділено ОСОБА_1 , колегія суддів вважає за можливе грошові кошти, розміщені на депозитному рахунку у сумі 108,79 Євро залишити у власності відповідача.

На переконання колегії суддів, такий порядок розподілу між сторонами спільно нажитого майна унеможливить виникнення конфліктних ситуацій щодо використання належної кожному з них частки у цьому майні та не призведе до порушення їх прав як власників, а також порушення житлових прав їх неповнолітнього сина як користувача квартири що виділяється у власність відповідачу у справі . Незважаючи на те, що загальна вартість майна виділеного у власність відповідачу у справі є меншою від її частки у праві спільної сумісної власності подружжя остання не наполягала на стягненні з позивача на її користь грошової компенсації.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині розподілу боргових зобов`язань та відхиляє доводи позивача в цій частині, виходячи з наступного.

Так, частина 4 статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

До таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-486цс16 та Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі №308/10837/15.

Апеляційним судом повторно була досліджена постанова Апеляційного суду Сумської області від 30 січня 2018 року у справі №576/599/17-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування безпідставно набутого майна (т. 1, а.с. 99-101).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 , яка є рідною матір`ю ОСОБА_1 та стягуючи з останнього у відшкодування вартості грошових коштів в розмірі 43040 Євро переданих на зберігання, колегія суддів виходила з того, що так як не було встановлено, що грошові кошти ОСОБА_4 є безоплатною матеріальною допомогою сину, а їх збереження ОСОБА_1 відбулося без достатньої правової підстави та використані ним кошти в інтересах сім`ї, а тому підлягають поверненню. При цьому відмовляючи у задоволенні позову до ОСОБА_2 апеляційний суд вказав на те, що з дозволу ОСОБА_1 мало місце часткове використання отриманих ним від матері грошових коштів в інтересах сім`ї.

Усупереч доводам апеляційної скарги позивача, апеляційним судом під час вирішення вказаної справи не було встановлено, що вся стягнута з нього сума за судовим рішенням, була використана ним в інтересах сім`ї.

Крім того, як зазначала відповідач у суді апеляційної інстанції, за час їх спільного проживання з позивачем, останній, в порядку спадкування, набув право особистої власності на земельну ділянку та житловий будинок , який вподальшому було ними знесено і побудовано на даній земельній ділянці новий житловий будинок, право власності на який зареєстровано за позивачем у справі і на будівництво цього будинку використовувались не лише їх спільні кошти, але і кошти, які надавались матір`ю ОСОБА_1 ОСОБА_4 .

Таким чином, враховуючи те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, який саме розмір належних його матері ОСОБА_4 грошових коштів, які знаходилися у нього на зберіганні та в подальшому стягнуті за судовим рішення, були використані в інтересах сім`ї та підлягають поділу між сторонами, а тому суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення цієї частини позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 1, 3 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про поділ спірних квартир, автомобіля та грошових коштів, розміщених на депозитних рахунках підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення яким провести поділ спільно нажитого майна подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виділивши: ОСОБА_1 у приватну власність автомобіль марки Daewoo Lanos 1.5, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , та квартиру АДРЕСА_5 , а ОСОБА_2 - квартиру АДРЕСА_1 , та грошові кошти в сумі 108,79 Євро, розміщені на депозитному рахунку в ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 за договором SAMDNWFD000.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог та доводів апеляційних скарг, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 912 грн 93 коп. судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді першої інстанції та 14 грн 05 коп. судового збору, сплаченого за апеляційний перегляд рішення суду, а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1830 грн 00 коп. судового збору, сплаченого за апеляційний перегляд рішення суду.

Колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяви представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Сукач Л.С. про стягнення з відповідача понесених ним витрат на правничу допомогу за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 2000 грн.00 коп, оскільки часткове задоволення його апеляційної скарги не призвело до збільшення задоволених позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16 березня 2021 року в частині поділу майна подружжя скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Провести поділ спільно нажитого майна подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виділивши:

ОСОБА_1 у приватну власність автомобіль марки Daewoo Lanos 1.5, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 43000 грн, та квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 49,7 кв.м, вартістю 123000 грн;

ОСОБА_2 у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 62,8 кв.м, вартістю 122000 грн, та грошові кошти в сумі 108,79 Євро, розміщені на депозитному рахунку в ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 за договором SAMDNWFD000.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 912 гривень 93 копійки судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді першої інстанції.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16 березня 2021 року в частині розподілу боргових зобов`язань подружжя залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 14 гривень 05 копійок судового збору, сплаченого за апеляційний перегляд рішення суду.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1830 гривень 00 копійок судового збору, сплаченого за апеляційний перегляд рішення суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 23 липня 2021 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Т.А. Левченко

С.С. Ткачук