П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/22171/19

Провадження № 22-ц/4815/940/21

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Харечко С.П.

Заочне рішення ухвалено 08 травня 2020 року

в м. Рівне Рівненської області

Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 травня 2020 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року в суд звернулося Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Свої вимоги банк мотивував тим, що 28 липня 2014 року між сторонами було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил продукту кредитних карт, за умовами якої останній отримав кредит шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі у розмірі 5 357,30 гривень зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,5 % на місяць на строк 24 місяці з 28 липня 2014 року до 31 липня 2016 року. У цьому договорі ОСОБА_1 засвідчив те, що він ознайомився і погодився з Умовами кредитування та отримав всю повну інформацію про умови кредитування у ПАТ КБ "Приватбанк" і підтвердив свою згоду на те, що підписана генеральна угода разом із запропонованими банком умовами та правилами, тарифами, Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між нею і банком кредитний договір. Проте у зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 13 листопада 2019 року складалась з: заборгованості за кредитом 5 095,33 гривень; заборгованості по відсоткам за користування кредитом 4 923,13 гривень; заборгованості за пенею 3 729,91 гривень.

З наведених спонукань банк просив стягнути на свою користь з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 28 липня 2014 року у розмірі 13 748,37 гривень станом на 13 листопада 2019 року.

Заочним рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 травня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором б/н від 28 липня 2014 року, яка станом на 13 листопада 2019 року становить заборгованість за кредитом 5 095,33 гривень.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" 1 921 гривень судових витрат.

На рішення суду банком подано апеляційну скаргу де він покликався на його незаконність та необґрунтованість в частині незадоволених позовних вимог, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності викладених висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначалося, що підписана сторонами 28 липня 2014 року генеральна угода містила істотні умови кредитного договору, а саме суму кредиту, процентну ставку в розмірі 1,5% в місяць, строк кредитування, відповідальність за порушення зобов`язань, порядок погашення боргу, тощо. Проте суд на погодженні сторонами умови кредитного договору уваги не звернув. Крім того, підписавши генеральну угоду, відповідач підтвердив, що ознайомився і згоден з Умовами та Правилами кредитного договору, а також отримав повну інформацію про умови кредитування. Відповідно до п.2.8 генеральної угоди при порушенні позичальником зобов`язань останній сплачує пеню в передбаченому Умовами та Правилами розмірі. На переконання банку, генеральна угода та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг є належними доказами в справі, які підтверджують позовні вимоги. Встановивши, що банк надав кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків. Також банк покликався на те, що судом була проігнорована презумпція вини боржника у зобов`язанні, адже саме останній повинен доводити обставини, які могли б звільнити його від обов`язку з повернення боргу.

З викладених підстав просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та ухвали нове, яким позов в цій частині задовольнити, а решті - залишити без змін.

У поданому відзиві відповідач просив оскаржуване рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Покликався на необхідність застосування при вирішення спірних правовідносин правової позиції, що викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в цивільній справі №342/1801/17.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи АТ КБ "Приватбанк", колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Матеріалами справи з`ясовано, що 28 липня 2014 року ПАТ КБ "Приватбанк" і ОСОБА_1 , з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором SAMDN1833 від 18 вересня 2012 року уклали генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт. Сторонами було погоджено зменшення заборгованості за кредитним договором від 18 вересня 2012 року, а саме: за процентами за користування кредитом на 233,39 гривень, а комісією на 33,99 гривень та визначено, що заборгованість за цим договором з дня підписання генеральної угоди становить 6 087,30 гривень.

Згідно з пунктом 2.1 генеральної угоди банк встановив відповідачу кредитну лінію на платіжну картку на споживчі цілі у розмірі 5 357,30 гривень зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,5 % з кінцевим строком повернення кредиту до 31 липня 2016 року.

В угоді йдеться про те, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана генеральна угода разом з запропонованими банком Умовами, Правилами та Тарифами складають між ним та банком кредитний договір.

Звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення, банк посилався на те, що в порушення умов договору та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, тому станом на 13 листопада 2019 року має заборгованість, яка складалась з: заборгованості за кредитом 5 095,33 гривень; заборгованості по відсоткам за користування кредитом 4 923,13 гривень; заборгованості за пенею 3 729,91 гривень.

На підтвердження узгодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" додано до позовної заяви копію підписаної відповідачем генеральної угоди, розрахунок заборгованості, а також витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За правилами ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "Приватбанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Однак, звертаючись з даним позовом до суду, позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували його вимог про стягнення заборгованості за відсотками та пенею.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за генеральною угодою, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, які розміщені на його сайті.

Так, за змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

В разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Пунктом 2.8 генеральної угоди передбачено, що при порушенні позичальником своїх зобов`язань з погашення кредиту він сплачує банку пеню, розмір якої вказано в Умовах та Правилах за кожен день прострочки.

Однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи генеральну угоду, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати пені саме у зазначеному в документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання генеральної угоди. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність відповідача у вигляді пені за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Крім іншого, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, адже цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (№14-131цс19).

Тому неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 ст. 634 ЦК України.

За таких обставин та без наданих доказів про чіткі запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Також, незважаючи на те, що в генеральній угоді сторони узгодили відсоткову ставку, позивач не надав будь-якого первинного банківського документа, що підтверджували б наявність цієї заборгованості та розмір.

Частиною першою ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Між тим, наданий банком розрахунок заборгованості не є таким доказом, а тому не може беззаперечно свідчити про існування у позичальника заборгованості за вказаними складовими у визначеному розмірі за відсутності інших допустимих доказів на підтвердження виконаних за день фінансових операцій чи руху грошових коштів за кредитним договором, одним із яких є виписка по рахунку.

Поготів, як видного з цього розрахунку, банк нараховував заборгованість за відсотками та пенею поза межами строку генеральної угоди, а саме після 31 липня 2016 року.

Разом з тим, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України, однак у даних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Між тим, таких вимог заявлено не було.

Тому вимоги банку про стягнення процентів та пені після закінчення строку кредитування не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Будь-якої інформації про видані боржнику кредитні картки із зазначенням терміну їхньої дії матеріали справи не містять.

Також, як з`ясовано з розрахунку, боржник на погашення наданого банком на підставі генеральної угоди кредиту в сумі 5 357,30 гривень сплатив 8 972,50 гривень, що дає підстави вважати погашеною узгоджену між сторонами заборгованість по відсотках в розмірі 1,5% в місяць.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Водночас кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Натомість вимоги банку про стягнення відсотків та пені за користування кредитом є недоведеними.

Тому доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення в оскаржуваній частині, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, з огляду на те, що позивачем фактично оскаржувалось рішення суду в частині незадоволених позовних вимог, тому, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, апеляційний суд не перевіряв законність рішення в іншій частині, яка не оскаржувалась.

Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", пункт 32). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 травня 2020 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

Н.М. Ковальчук