ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 липня 2021 року

м. Харків

справа № 640/7129/18

провадження № 22-ц/818/3364/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2021 року, постановлене під головуванням судді Зуб Г.А., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 09 березня 2021 року), -

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти з урахуванням процентів за користування коштами в розмірі 18 024,04 доларів США, що складає еквівалент за курсом НБУ станом на 24.02.2021 року 502 827,46 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в розмірі 324 530 грн., що еквівалентно 11 500 доларів США по курсу НБУ станом на 03.12.2018 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 7 925,21 грн., що всього складає 9 925,21 грн. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, щопозивачем не надано належних доказів того, що 01 лютого 2016 року ОСОБА_2 отримав грошові кошти за розпискою саме у доларах США. Крім того, судом не враховано правову природу розписки, не встановлено з якою метою передавалися грошові кошти; розписка не містить строків та обов`язку їх повернення. Апелянт зазначає, що суд безпідставно застосував до спірних правовідносин положення ст. 1212 ЦК України, оскільки позивач не звертався до відповідача з вимогою оформлення договору купівлі-продажу будинку. Обставини, викладені в позовній заяві, на думку відповідача, дають підстави вважати, що грошова сума, яка передана йому 11 листопада 2016 року, є авансом. Майно не може вважатися набутим чи збережених без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений законом спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Також представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 вказує, що нарахуванням процентів за користування авансом законом не передбачено.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2021 року позивачем не оскаржується та переглядається судом апеляційної інстанції лише в частині задоволених позовних вимог.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти в розмірі 15 000 доларів США та 11 500 доларів США отримані відповідачем без достатньої правової підстави, оскільки договірних відносин між сторонами не було, а тому відповідач незаконно утримує грошові кошти, які надані позивачем. Тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню безпідставно отримані кошти з урахуванням процентів за користування коштами в розмірі 18 024,04 доларів США, що складає еквівалент за курсом НБУ станом на 24.02.2021 року 502 827,46 грн. та безпідставно набуті кошти в розмірі 324 530 грн., що еквівалентно 11 500 доларів США по курсу НБУ станом на 03.12.2018 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 01 лютого 2016 року ОСОБА_2 підписав розписку, за умовами якої отримав від ОСОБА_1 грошові кошти, еквівалентом 11 500 доларів США (а.с.39 т.1).

11 листопада 2016 року відповідачем також складена розписка, за умовами якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти еквівалентом 15 000 доларів США в рахунок боргу за половину будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5 т.1).

Матеріали справи свідчать про те, що власником Ѕ частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 , була матір відповідача ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.42 т.1). Даних про прийняття відповідачем спадщини після смерті матері - ОСОБА_4 , - матеріали справи не містять.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що надані кошти відповідачу за вищевказаними розписками є безпідставно отриманими коштами, які підлягають поверненню у відповідності до вимог ст. 1212 ЦК України. Так, позивач зазначає, що 01 лютого 2016 року він надав відповідачу грошові кошти в розмірі 11500 доларів США нібито на лікування своєї матері. А 11 листопада 2016 року він також передав відповідачу грошові кошти в сумі 15 000 доларів США в рахунок оплати за Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На час передання вказаних коштів відповідач повідомив його, що він вже оформив правовстановлюючі документи на своє ім`я, та є власником Ѕ частини вказаного будинку. Проте 22 січня 2018 року стало відомо, що відповідач не є власником вказаного нерухомого майна, а його власником є матір відповідача, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_2 безпідставно отримав кошти за розписками, які підлягають поверненню. З урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.88-90 т.1) позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму безпідставно отриманих коштів та процентів за користування безпідставно отриманими грошовими коштами в розмірі 18 024,04 доларів США в еквіваленті у гривні згідно курсу НБУ станом на дату ухвалення рішення; стягнути безпідставно набуті кошти в розмірі 324 530 грн. (еквівалент 11500 доларів США за курсом НБУ станом на 03.12.2018 року з розрахунку 28,22 грн. за 1 долар США); стягнути витрати по оплаті судового збору та витрати на правничу допомогу в сумі 5 000 грн.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і яке не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:

а) набуття або збереження майна,

б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи,

в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину, або інших підстав, передбачених статтею11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави виступають:

1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого;

4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Загальна умова ч.1ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставіст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14 відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Таким чином, наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість пред`явлення позову в порядкуст.1212 ЦК України. В такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права.

Матеріали справи свідчать про те, що 01 лютого 2016 року ОСОБА_2 підписав розписку, за умовами якої отримав від ОСОБА_1 грошові кошти, еквівалентом 11 500 доларів США (а.с.39 т.1).

11 листопада 2016 року відповідачем також складена розписка, за умовами якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти еквівалентом 15 000 доларів США в рахунок боргу за половину будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5 т.1).

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у разі якщо правова підстава переходу не виникла або відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі №634/727/16-ц.

Висновок суду першої інстанції про те, що грошові кошти в розмірі 15 000 доларів США за розпискою від 11 листопада 2016 року отримані відповідачем без достатньої правової підстави та підлягають стягненню з останнього, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, оскільки вказані грошові кошти еквівалентом 15 000 доларів США ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 саме в рахунок боргу за половину будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Доказів існування договірних відносин між сторонами суду не надано. Доказів належності відповідачеві зазначеного будинку, - матеріали справи не містять. Тому грошові кошти еквівалентом 15 000 доларів США підлягають поверненню позивачеві як безпідставно набуті

Разом з тим суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 процентів за користування коштами еквівалентом 15 000 доларів США на підставі вимог ст. 536 ЦК України, з огляду на таке.

Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів в розмірі 15 000 доларів США, а також процентів за користування ними, ОСОБА_1 посилався на положення ст.ст.1212, 536 ЦК України.

Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Зазначені правові висновки містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року у справі №607/3956/14-ц, провадження № 61-31812св18.

Крім того колегія суддів вважає, що відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти еквівалентом 11 500 доларів США за розпискою від 01 лютого 2016 року, оскільки вказана розписка не містить посилання сторін на підставу отримання грошових коштів. У зв`язку з чим неможливо встановити, які правовідносини виникли між сторонами у зв`язку із складанням зазначеної розписки, чи виникли у зв`язку з передачею коштів будь-які зобов`язання, та чи підлягають ці кошти поверненню саме як безпідставно набуті, відповідно до ст. 1212 ЦК України.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Доказів того, що кошти еквівалентом 11 500 доларів США за розпискою від 01 лютого 2016 року передані позивачем відповідачу саме за будинок за адресою: АДРЕСА_1 , - позивачем суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2021 року підлягає зміні, а позовні вимоги ОСОБА_1 частковому задоволенню; стягненню з відповідача на користь позивача підлягають безпідставно отримані кошти в розмірі 15 000 доларів США. В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат. Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000 грн.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Матеріали справи свідчать про те, що при подачі позовної заяви ОСОБА_1 сплатив судовий збір на загальну суму 7 963,71 грн. (а.с.4, а.с.92 т.1). Позовні вимоги підлягають задоволенню на 51% (з 29 524$ на 15 00$). Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 061,50 грн. (51% з 7963,71 грн.). Разом з тим вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 задоволені на 49%. При подачі апеляційної скарги відповідачем було сплачено судовий збір у розмірі 11 994,24 грн. У зв`язку з частковим задоволенням вимог апеляційної скарги з ОСОБА_1 на користь відповідача підлягає стягненню 5 877,20 грн. (49% від 11 994,24 грн.).

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи викладене, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір у розмірі 1 815,70 грн. (5877,20 грн. 4061,50 грн.).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2021 року змінити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти в розмірі 15 000 доларів США.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 815,70 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 23.07.2021