Справа № 442/3437/17 Головуючий у 1 інстанції: Грицай М.М.
Провадження № 22-ц/811/3585/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю представника заявника ОСОБА_1 , стягувача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 жовтня 2020 року у складі судді Грицай М.М. у справі за скаргою ОСОБА_3 на рішення (дії) начальника Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) Савчин Наталії Володимирівни, старшого державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) Федурко Назара Вікторовича, з участю стягувача ОСОБА_2 ,-

встановив:

У березні 2020 року ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою на рішення (дії) начальника Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) Савчин Н.В., старшого державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) Федурко Н.В., з участю стягувача ОСОБА_2 ..

Скаргу обгрунтовував тим, що Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області видав виконавчий лист № 442/3437/17, відповідно до якого його зобов`язано усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні належним останньому нежитловим приміщенням загальною площею 167,6 кв.м., яке на даний час позначене в технічному паспорті літ. «5г» під літ.1 площею 167,2 кв.м., нежитлове приміщення літ. «5д» під літ.1 площею 4 кв.м., приміщення спільного користування площею 24,6 кв.м., приміщення загального користування площею 0,394 кв.м., що знаходиться на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 ; зобов`язано привести нежитлове приміщення, яке знаходиться на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 і позначене в технічному паспорті літ. «5г» під літ.1 площею 167,2 кв.м. до попереднього стану (згідно з технічним паспортом на нежитлове приміщення від 20.05.2008), який існував на час проведення 04.08.2014 електронних торгів, що визнані недійсними рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.06.2016.

04.07.2019 старший державний виконавець Дрогобицького МРВ ДВС виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 59441086 про примусове виконання виконавчого листа № 442/3437/17.

Відповідно до акту державного виконавця від 17.07.2019, боржник не виконав рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у справі № 442/3437/17.

24.07.2019 він подав до виконавчої служби заяву, якою повідомив, що відповідним приміщенням не користується та не має доступу до згаданого об`єкту нерухомого майна, відтак не має можливості виконати рішення суду.

26.07.2019 державний виконавець звернувся до суду із заявою про роз`яснення рішення суду.

31.07.2019 ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області роз`яснено рішення у справі № 442/3437/17.

Відповідно до акту від 02.09.2019, державним виконавцем встановлено, що згадане рішення суду не виконано, цього ж дня виконавцем накладено на нього штраф. 06.09.2019 начальником Дрогобицького МРВ ДВС до органу досудового розслідування надіслано повідомлення про вчинення ним кримінального правопорушення.

13.09.2019 старшим державним виконавцем Федурко Н.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

08.10.2019 начальник Дрогобицького МРВ ДВС Савчин Н.В., розглянувши скаргу ОСОБА_2 на дії державного виконавця Федурко Н.В., встановила, що в процесі примусового виконання виконавчого провадження №59441086 державним виконавцем дотримано вимог ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки за невиконання рішення суду на боржника двічі накладався штраф та надіслано до органів національної поліції повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення. Відповідною постановою про результати перевірки законності виконавчого провадження від 08.10.2019 начальник Дрогобицького МРВ ДВС Савчин Н.В. у задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовлено.

Водночас, 20.02.2020 ОСОБА_2 подав на ім`я ОСОБА_5 заяву, в якій просив фактично повторно провести перевірку законності виконавчого провадження та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 13.09.2019.

24.02.2020 начальник Дрогобицького МРВ ДВС Савчин Н.В. при розгляді заяви ОСОБА_2 прийшла протилежного висновку та вказала, що в процесі примусового виконання виконавчого провадження № 59441086 державним виконавцем Федурко Н.В. не дотримано вимог ЗУ «Про виконавче провадження», відповідною постановою про результати перевірки законності виконавчого провадження від 24.02.2020, начальник Дрогобицького МРВ ДВС Савчин Н.В. постановила: дії старшого державного виконавця Федурко Н.В. визнати такими, що вчинені з порушенням п.11 ч.1 ст.39 та ст.63 ЗУ «Про виконавче провадження»; скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження №59441086 від 13.09.2019.

25.02.2019 державний виконавець Федурко Н.В. винесла постанову про відновлення виконавчого провадження № 59441086.

Скаржник вважає, що дії та постанова про результати перевірки законності виконавчого провадження від 24.02.2020, постанова про скасування процесуального документу від 24.02.2020 №59441086, постанова про відновлення виконавчого провадження від 25.02.2020 №59441086 прийняті з порушенням вимог законодавства.

Оскільки про оскаржувані постанови дізнався лише 28.02.2020, просив поновити пропущений з поважних причин строк для подання скарги, скаргу задовольнити.

Оскаржуваною ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 жовтня 2020 року поновлено ОСОБА_3 строк для подання скарги.

Відмовлено у задоволенні скарги на рішення (дії) начальника Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) Савчин Наталії Володимирівни, старшого державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) Федурко Назара Вікторовича, з участю стягувача ОСОБА_2 .

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_3 , вважає, що ухвала підлягає скасуванню, оскільки постановлена без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм процесуального і матеріального права.

На думку апелянта, суд формально підійшов до розгляду даної справи, оскільки не врахував його та адвоката бажання, який лише 28.09.2020 почав представляти його інтереси, брати участь у судовому засіданні.

Крім цього, були подані відповідні клопотання у зв`язку з карантинними заходами на всій території України та амбулаторним лікуванням адвоката, однак суд не взяв такі до уваги, відтак не правильно застосував ст. 6 Конвенції та порушив ст. 12 ЦПК України, не надавши скаржнику право на ефективну участь та право бути почутим.

Покликається на те, що суд першої інстанції та ОСОБА_2 визнали, що виконавчий лист у даній справі не можливо виконати без участі боржника, що є прямою підставою для застосування ч. 3 ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження» та винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, що було зроблено 13.09.2019.

Вважає, що підстави для скасування даної постанови начальником Дрогобицького міськрайонного ВДВС були відсутні.

Крім цього, на думку апелянта, відповідно до ч. 5 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» ОСОБА_2 після відмови йому у задоволенні його скарги на дії державного виконавця, був позбавлений права на повторне подання скарги начальнику Дрогобицького міськрайонного ВДВС, а остання не мала права розглядати таку скаргу та виносити постанову про скасування процесуального документу.

Також, ОСОБА_2 подав на ім`я начальника відділу не скаргу, а заяву, яка не відповідала вимогам ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження».

Звертає увагу, що скасувавши постанову державного виконавця, начальник Дрогобицького міськрайонного ВДВС не вказала та не зобов`язала виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому законом.

Таким чином, розглядаючи звернення ОСОБА_2 начальник Дрогобицького міськрайонного ВДВС двічі прийшла протилежних висновків, чим порушила принцип юридичної визначеності.

Окремо звертає увагу, що суд не надав оцінки його заяві, поданій до виконавчої служби, у якій зазначено про те, що спірним приміщенням ОСОБА_6 не користується та не має до нього доступу, відтак не може виконати рішення.

Просить скасувати ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 жовтня 2020 року в частині відмови у задоволенні скарги та ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити. Вирішити питання судових витрат.

12.04.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив Дрогобицького міськрайонного ВДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Львів на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, а також пояснення стягувача ОСОБА_2 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що дії начальника Дрогобицького МРВ ДВС Савчин Н.В. по скасуванню постанови про закінчення виконавчого провадження, є правомірними, як і дії старшого виконавця ОСОБА_7 щодо відновлення виконавчого провадження, оскільки націлені на виконання рішення суду з дотриманням вимог Закону; натомість, невжиття останніми зазначених заходів могло призвести до порушення прав та інтересів особи, на захист яких спрямоване виконання рішення суду.

Зокрема, з постанови № 59441086 про результати перевірки законності виконавчого провадження від 24.02.2020 слідує, що ОСОБА_2 звернувшись із заявою щодо скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, обґрунтовував таку тим, що державний виконавець не врахував, що стягувач має можливість забезпечити виконання рішення суду і що таке виконання можливо виконати без участі боржника, зокрема, привести приміщення до попереднього стану, тому за результатами перевірки, начальник Дрогобицького МРВ ДВС Савчин Н.В. дійшла висновку, що постанова державного виконавця Федурко Н.В. від 13.09.2019 про закінчення виконавчого провадження винесена з порушенням вимог ЗУ «Про виконавче провадження», відтак таку скасувала.

Окремо, покликаючись на позицію Верховного Суду викладену у постанові від 16 липня 2020 року, справа № 924/369/19, зазначив, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні.

При цьому, суд поновив ОСОБА_3 строк для подання скарги, оскільки про оскаржувані постанови останній дізнався лише 28.02.2020

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали, колегія суддів враховує таке.

Згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах.

Судом встановлено, що постановою старшого державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного управління Міністерства юстиції (м.Львів) Федурко Н.В. від 04.07.2019 відкрито виконавче провадження №59441086 з виконання виконавчого листа № 442/3437/17, виданого Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області 26.06.2019, яким зобов`язано ОСОБА_3 усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні належним ОСОБА_2 нежитловим приміщенням загальною площею 167,6 кв.м, які на даний час позначені в Технічному паспорті на нежитлове приміщення літ „5г під літ. 1, площею 167,2 кв.м і в Технічному паспорті на нежитлове приміщення літ „5д під літ. 1, площею 4 кв.м, приміщенням спільного користування площею 24,6 кв.м, приміщенням загального користування площею 0,394 кв.м, що знаходиться на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 ; зобов`язано ОСОБА_3 привести нежитлове приміщення, яке знаходиться на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 і позначене в Технічному паспорті на нежитлове приміщення літ „5г під літ. 1, площею 167,2 кв.м до попереднього стану /згідно з Технічним паспортом на нежитлове приміщення від 20.05.2008/, який існував на час проведення 04.08.2014, електронних торгів, що визнані недійсними рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.06.2016 (а.с. 14, 15, 24-25).

23.07.2019 ОСОБА_3 повідомив Дрогобицький міськрайонний ВДВС про те, що не користується спірними нежитловими приміщеннями, не має до таких жодного відношення, відтак не чинить перешкод ОСОБА_8 , оскільки не має доступу до приміщень, то не має можливості виконати рішення про приведення майна до попереднього стану (а.с. 10).

Згідно Актів державного виконавця від 17.07.20219 та від 02.09.2019, при виході за адресою божником рішення суду не виконано (а.с. 7, 8).

13.09.2019 старший державний виконавець Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного управління Міністерства юстиції (м.Львів) Федурко Н.В. виніс постанову про закінчення виконавчого провадження №59441086 (а.с. 27).

З постанови слідує, що виконавцем вжито всіх заходів, спрямованих на виконання виконавчого листа №442/34317/17, виданого 26.06.2019, а саме, двічі застосовано штрафні санкції до боржника ОСОБА_3 та 06.09.2019 скеровано повідомлення в Дрогобицький ВП ГУНП у Львівській області для вирішення питання щодо порушення кримінальної справи за невиконання рішення суду. Разом з цим, без участі боржника неможливо виконати рішення у справі № 442/34317/17, оскільки спірні приміщення належать на праві власності третім особам (ПП «Три дивани») (а.с. 16-17).

З матеріалів справи також встановлено, що державний виконавець звертався до суду із заявою про роз`яснення рішення суду і ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31.07.2019 таку задоволено частково (а.с. 12-13).

Роз`яснено, що ОСОБА_3 зобов`язано вчинити дії, аналогічно викладеним у резолютивній частині рішення суду, та виселено зі спірного нежитлового приміщення; в частині зупинення виконавчих дій у задоволенні заяви відмовлено (а.с. 31-34).

Постановою Львівського апеляційного суду від 16.09.2020 зазначену вище ухвалу залишено без змін.

Роз`яснюючи рішення суд першої інстанції виходив із того, що на момент ухвалення такого судом 06.12.2018 ПП «Три дивани» не реєструвало права власності на майно за адресою: АДРЕСА_1 , така реєстрація була здійснена 28.03.2019 о 20 год 57 хв державним реєстратором комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Ревакович І.І., рішенням суду від 06.12.2018 зобов`язано саме ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні приміщенням та привести приміщення до попереднього стану.

Постановою № 59441086 про результати перевірки законності виконавчого провадження від 08.10.2019 відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_2 .

При цьому, з мотивувальної частини цієї постанови дійсно вбачається, що обставинами, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги, є те, що державний виконавець не в повній мірі вчинив виконавчі дії по виконавчому провадженні, зокрема покликався на відсутність постанов про накладення штрафу на боржника.

20.02.2020 ОСОБА_2 подав заяву Начальнику Дрогобицького міськрайонного ВДВС про проведення перевірки законності виконавчого провадження. У заяві просив скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 19.09.2019, а також зазначив, що готовий залучити працівників та будівельні матеріали для виконання рішення суду, яке можливо виконати без участі боржника, зокрема, привести приміщення до попереднього стану (а.с. 11).

Постановою про результати перевірки законності виконавчого провадження від 24.02.2020 № 59441086, начальник Дрогобицького МРВ ДВС Савчин Н.В. дійшла висновку, що постанова державного виконавця Федурко Н.В. від 13.09.2019 про закінчення виконавчого провадження винесена з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», а дії державного виконавця вчинені з порушенням вимог п. 11 ч. 1 ст. 39 та ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження» та скасувала постанову про закінчення виконавчого провадження (а.с. 21-23, 29).

У зв`язку із скасуванням постанови про закінчення виконавчого провадження, за наслідками перевірки законності такого, постановою старшого державного виконавця Федурко Н.В. від 25.02.2020, на підставі ст. 41 ЗУ «Про виконавче провадження», відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 442/3437/17, виданого 26.06.2019 (а.с. 26).

Звертаючись із скаргою на дії начальника Дрогобицького міськрайонного ВДВС та державного виконавця цього відділу, а також вимагаючи скасування відповідних процесуальних документів, винесених останнім за наслідками вчинення відповідних дій, скаржник ОСОБА_3 свої доводи зводив до того, що перевірка законності виконавчого провадження вже проводилася начальником відділу, відтак підстав вдруге проводити таку перевірку, як і підстав для скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, не було.

Зважаючи на те, що ухвала суду першої інстанції оскаржується лише божником ОСОБА_3 та виключно в частині відмови в задоволенні вимог його скарги, колегія суддів слідуючи принципу диспозитивності, а також враховуючи вимоги ст. 367 ЦПК України, законність оскаржуваної ухвали в іншій частині не перевіряє.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню

Примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції закону від 02.06.2016 року № 1404-VIII) та положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.

Згідно із ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ст. 5 цього закону).

Відповідно до ст. 2, ч. 2 ст.7, ч. 3 ст. 8 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.

Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому Законом.

Працівник органу державної виконавчої служби користується правами і виконує обов`язки, передбачені Законом.

Відповідно до ч. 1, п. 2, ч. 2 ст. 18 ЗУ "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (ч.1, п. 2, ч. 2 ст. 18 ЗУ "Про виконавче провадження").

Згідно із ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1, ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Використовуючи своє право на звернення до суду із скаргою та вважаючи дії державного виконавця, а також начальника відділу неправомірними, ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року що ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року.

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 13 Закону України «Про виконавче провадження»).

Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення визначений ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження».

В свою чергу, згідно абзацу 2 частини 3 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Пунктом І розділу XII Інструкції з організації примусового виконання, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року, передбачено право перевірки законності виконавчого провадження, яке має: начальник відділу державної виконавчої служби - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі. Відповідно до пункту 2 розділу XII вказаної Інструкції з організації примусового виконання рішень посадові особи, зазначені у пункті 1 цього розділу, можуть проводити перевірку законності виконавчого провадження за дорученням керівника вищого органу державної виконавчої служби та з власної ініціативи.

Отже, на начальника відділу покладено контроль за діями підпорядкових державних виконавців, а тому він має реагувати на скарги сторін виконавчого провадження.

Поряд з цим, як вбачається із змісту ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження», так і з відповідного пункту Інструкції, як підзаконного нормативно-правового акту, такими не обмежено кількісно, за відповідних підстав, право начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, здійснювати контролю за рішеннями та діями державного виконавця під час виконання рішень, якщо такі суперечать вимогам закону і своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ.

В цьому контексті колегія суддів враховує те, що постанова про закінчення виконавчого провадження від 13.09.2019, яка власне була скасована начальником відділу, постановлена у зв`язку з тим, що без участі боржника неможливо виконати рішення суду.

Натомість стягувач повідомив ВДВС про те, що може забезпечити виконання рішення суду без боржника, що власне стало підставою для скасування постанови про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Таким чином, старший державний виконавець Федурко Н.В. виносячи постанову про відновлення виконавчого провадження діяв відповідно до вимог закону, оскільки таким альтернатив, у випадку скасування постанови виконавця про закінчення виконавчого провадження, не передбачено.

У частині першій статті 4 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів викладений у статті 5 ЦК України.

Як вже зазначалося ОСОБА_9 звернувся до суду зі скаргою, із змісту якої вбачається, що він оскаржує дії начальника відділу державної виконавчої служби, щодо визнання неправомірною постанови про результати перевірки законності виконавчого провадження, а також дій державного виконавця щодо відновлення виконавчого провадження.

З матеріалів справи вбачається, що всі перелічені заявником порушення при проведенні перевірки законності виконавчого провадження та його відновлення державним виконавцем, за наслідками такого, за концепції, яка має місце у спірних правовідносинах, а саме неможливості виконання рішення суду ОСОБА_3 у зв`язку з відсутністю у нього доступу до відповідних приміщень та бажання стягувача самостійно, без боржника виконати рішення суду, не можуть свідчити про порушення прав ОСОБА_9 .

Більше того, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про порушені права заявника, які в результаті задоволення його скарги будуть поновлені.

Оскільки матеріали справи не містять доказів, які саме права та свободи заявника були порушені в результаті перевірки законності діяльності державного виконавця, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявник не обгрунтував в чому полягає порушення його законних інтересів і на відновлення якого порушеного права він звернувся зі скаргою на дії начальника відділу виконавчої служби, яка здійснювала перевірку роботи державного виконавця.

В свою чергу, колегія звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є розумність строків розгляду справи судом, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 Цивільного процесуального кодексу України).

Враховуючи неодноразові відкладення судових засідань за клопотанням заявника ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , 22.06.2020, 09.07.2020, 29.09.2020), з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи в судовому засіданні 30.10.2020 за відсутності заявника ОСОБА_3 та його представника, при цьому суд врахував, що заявник ОСОБА_3 особисто приносить клопотання в канцелярію суду для реєстрації, відтак у нього відсутні перешкоди для участі в судовому засіданні.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, які у повному обсязі з`ясовані і їм дана належна оцінка.

Окремо колегія суддів звертає увагу, що положеннями ст.129-1 Конституції України, ч.1 ст.18 ЦПК України, ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Натомість, Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Важко уявити, щоб ст.6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 Конвенції тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Hornsby v. Greece», п.40).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 21 липня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк