Справа № 191/2431/18
Провадження № 2/191/52/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
10.03.2021 року м. Синельникове Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Кухаря Д.О.
за участю секретаря Яніної О.В.
згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання технічними засобами, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове цивільну справу за позовом цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки та ви визнання на них права власності, -
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 до початку судового засідання надала заяву про розгляд справи без її участі. Свої зустрічні позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити, в задоволенні первісного позову просила відмовити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився по невідомим суду причинам, хоча про день та час судового розгляду був належним чином повідомлений, що підтверджується оголошенням про виклик.
Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов : відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, з урахуванням згоди позивача за зустрічним позовом, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, прийшов до наступного висновку.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно копії свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 , 10.05.2014 року зареєстрували шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Прізвище дружини після реєстрації шлюбу : « ОСОБА_5 ».
13.12.2017 року між ОСОБА_3 («Продавець»), та ОСОБА_2 ( «Покупець») був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого Продавець передає у приватну власність, а Покупець приймає та зобов`язується оплатити земельну ділянку площею 0,0524 га., що розташована на території АДРЕСА_1 . Продаж вчинено на суму 6515,00 грн.. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу Харченко О.А. та зареєстровано в реєстрі за № 825.
Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду від 20.01.2020 року заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду від 10.04.2019 року було скасовано.
Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 60 Сімейного Кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч.1 ст.57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є : майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Пунктами 23,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що
підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.
Верховний Суд України у своїй постанові від 05.04.2017 року у справі № 6-399цс17 виклав свою правову позицію : « Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч.1 п.9 ст.27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі : судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Згідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не передбачено законом або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Отже, в судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.05.2014 року. Позивачем за зустрічним позовом до укладення шлюбу були виплачені власні кошти колишньому власнику спірного житлового будинку та земельної ділянки ( ОСОБА_3 ), що підтверджується розписками останньої, але договори купівлі-продажу вже були укладені в період шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , тому в розумінні положень ст.57 Сімейного Кодексу України дане майно є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .. Крім того, оскільки заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду від 10.04.2019 року, за яким визнано спірний житловий будинок та спірну земельну ділянку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки та 1/2 житлового будинку, будівель та споруд, скасовано ухвалою Синельниківського міськрайонного суду від 20.01.2020 року, тому позивач за первісним позовом ОСОБА_1 втрачає своє право власності на вищезазначене майно.
Таким чином, суд вважає необхідним в задоволенні первісного позову відмовити, задовольнивши зустрічний позов в повному обсязі.
Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, у разі відмови в позові на позивача. Оскільки в задоволенні первісного позову судом було відмовлено, тому понесені ОСОБА_1 судові витрати не відшкодовується. У зв`язку з цим, суд вважає необхідним стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати по сплаті судового збору за зустрічним позовом в сумі 1051,20 грн..
На підставі викладеного, та ст.ст.57,60 Сімейного Кодексу України, п.п. 23,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 15,16,328,368, 392 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 77, 78, 81,141, 206, 259, 263, 264, 280-282 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відмовити.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки та ви визнання на них права власності задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Троїцьке Пристенського району Курської області, ідентифікаційний номер : НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 , судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1051 ( одна тисяча п`ятдесят одна) гривня 20 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області або через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя: Д. О. Кухар