Номер провадження: 22-ц/813/4849/21
Номер справи місцевого суду: 522/9557/18
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут ЛТД», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, визнання права власності на квартиру, витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом зобов?язання не чинити перешкоди в здійсненні права власності виселення та вселення

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут ЛТД», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, визнання права власності на квартиру, витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом зобов?язання не чинити перешкоди в здійсненні права власності виселення та вселення.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут ЛТД», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, визнання права власності на квартиру, витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом зобов?язання не чинити перешкоди в здійсненні права власності виселення та вселення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просив суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Постановою Одеського апеляційного суду апеляційнй скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 31 липня 2019 року - скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів для розгляду вказаної справи у складі головуючого судді Цюри Т.В., суддів: Сегеди С.М., Комлевої О.С.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.12.2019 року підготовку справи до судового розгляду в апеляційній інстанції визнано закінченою. Призначено розгляд справи у приміщенні Одеського апеляційного суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.02.2021 року вилучено (замінено) суддю Комлеву О.С. на суддю Гірняк Л.А. на підставі п. 3.8. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді.

В судовому засіданні 25.02.2021 року, проведеному в режимі відеоконференції, ОСОБА_1 та її представник - адвокат Томашевський Р.М. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити. Представник ТОВ «Добробуд ЛТД» - Чукітова В.В. заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просили її залишити без задоволення.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що між Позивачем та ТОВ «Інвест-Прогрес» було укладено договір про інвестування Г1/И-98 від 11.01.2006 року, а 10.08.2006 року була укладена додаткова угода до договору про інвестування Г1/И-98 від 11.01.2006 року. За умовами договору Позивач зобов`язалась проінвестувати будівництво, а ТОВ «Інвест-Прогрес» передати майнові права на квартиру будівельний номер 113 розташована у жилому АДРЕСА_1 багатоповерхового жилого комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування з підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 .

03.03.2009 року було укладено додаткову угоду до договору про інвестування Г1/И-98 від 11.01.2006 р., якою було передано зобов`язання ТОВ «Інвест-Прогрес» за договором до ТОВ «Добробуд ЛТД». Додаткова угода підписана Позивачем, ТОВ «Інвест-Прогрес» та ТОВ «Добробуд ЛТД».

Між Позивачем та ТОВ «Добробуд ЛТД» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/14-113 від 22.11.2010 р., яким було викладено договір про інвестування Г1/И-98 від 11.01.2006 р. у новій редакції.

Договором купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/14-113 від 22.11.2010 р. передбачено, що ТОВ «Добробуд ЛТД» зобов`язується передати у власність Позивача безумовне майнове право на Новозбудоване майно, що після державної реєстрації стає правом власності Інвестора на Новозбудоване майно як на нерухомість. Новозбудоване майно квартира будівельний номер 113 розрахунковою площею 75,19 м. кв. розташована на 14-му поверху жилого АДРЕСА_1 багатоповерховий жилий комплекс із вбудованими приміщеннями обслуговування з підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно п. 5.3. Договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/14-113 від 22.11.2010 р. передбачено, що ОСОБА_1 сплатила інвестицію у розмірі 491678,70 грн. ТОВ «Інвест-Прогрес». Згідно п. 5.5. Договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/14-113 від 22.11.2010 р. Позивач зобов`язалась сплатити залишок своєї інвестиції у розмірі 41808,35 грн. на рахунок ТОВ «Добробуд ЛТД» до 25.11.2010 р.

Згідно Розділу 5 Договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/14-113 від 22.11.2010 р. розмір інвестиції автоматично коригується у відповідну сторону на підставі технічної документації виготовленої БТІ у відповідну сторону.

Згідно п. 6.1. майнові права за Договором передаються після повної сплати інвестиції ОСОБА_1 .

Позивач зазначає, що в 2014 році отримала лист з якого дізналась про здійснення необхідної доплати у розмірі 3165 доларів США у зв`язку із збільшенням загальної площі об`єкту. ОСОБА_1 не погодилась із зазначеною вимогою у зв`язку із тим, що як вона встановила площа об`єкта збільшилась не до 77,30 кв.м., а до 76,10 кв.м.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що зверталась до ТОВ «Добробуд ЛТД» про досудове врегулювання спору в усному порядку.

06.09.2010 року було укладено договір купівлі продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/14-112/1 між ТОВ «Добробуд ЛТД» та ОСОБА_5 , згідно якого новозбудоване майно - квартира будівельний №112/1 розрахунковою площею 75,00 м.кв., розташована на 14-му поверсі об`єкту будівництва. Угодою про заміну сторони у договорі купівлі продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/14-112/1 від 06.09.2010 року замінено сторону договору ОСОБА_5 на ОСОБА_3

18.04.2018 року укладено договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець), згідно якого продавець передає у власність, а покупець приймає квартиру НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_2 , яка складається з однієї житлової кімнати, загальна площа 76,1 кв.м., житлова площа 59 кв.м. Відчужувана квартира належить Продавцю на підставі Договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудовану майно № 1/14-112/1 від 06.09.2010 року між ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД», ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , нової редакції Договору від 23.05.2014 року між ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» та ОСОБА_3 , Додаткової угоди до нової редакції Договору від 17.12.2014 року між ТОВ «ДОБРОБУД ЛТД» та ОСОБА_3 , акту прийому -передачі від 17.12.2014 року між ТОВ «ДОБРОБОД ЛТД» та ОСОБА_3 . Право власності на квартиру зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.12.2017 року, номер запису про право власності: 24295115, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Позивач вважає, що квартира із будівельним номером 113 та 112/1 є одним й тим самим майном, і що ТОВ «Добробуд ЛТД» не мало право укладати договір із ОСОБА_3 з огляду на те, що Позивач була єдиним власником майнових прав на момент укладання договору із ОСОБА_3 .

Відповідно до договору купівлі продажу майнових прав №1/14-112/1 від 06.09.2010 р. (який просить визнати недійсним ОСОБА_1 ) квартира із будівельним номером 112/1 (нині квартира НОМЕР_1 ) знаходиться на 14 поверсі і має розрахункову площу 75,0 кв.м. Будівельні номери в зазначеному договорі купівлі-продажу не співпадають із будівельним номером (113) вказаним в договорі купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/14-113 від 22.11.2010 р. укладеним із Позивачем. Також Позивач просить визнати недійсним договір, яким було в подальшому відчужено квартиру ОСОБА_4 з тих же самих підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що між договором укладеним із ОСОБА_1 та оскаржуваними Позивачем договорами, існує відмінність щодо площ, планування будівельних номерів та інших суттєвих ознак, а із наявних в справі матеріалів не можливо встановити що проінвестовані майнові права Позивача, є саме квартою НОМЕР_1, яку просить витребувати ОСОБА_1 . Судом також встанолвено, шо ОСОБА_1 не доплатила суму інвестиції, яка коригується автоматично відповідно до укладеного між сторонами договору, навіть ту різницю площі, яку Позивач визнає, тому у ТОВ «Добробуд ЛТД» не виникли зобов`язання за Договором купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/14-113 від 22.11.2010 р. передати майнові права Позивачу про що зазначено представником відповідача.

Апеляційний суд погоджуєтья із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.

Закріплений у п. 1 ч. 2 ст. 319 ЦК України принцип, відповідно до якого дії власника щодо його майна не повинні суперечити закону, є загальним універсальним обмеженням прав власника. Відсутність прямої заборони в законі надає власнику широке коло можливостей для здійснення права власності, в той час як заборона на здійснення певних дій є механізмом стримання власника.

Суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком того, яке відповідно до закону не може їм належати.

Об`єктами права власності є будь-які речі (майно).

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 ЦК України).

Згідно із ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

З аналізу чинного законодавства (статті 190, 656, 717 ЦК, Закон від 2 жовтня 1992 р. № 2654-ХІІ «Про заставу» (далі - Закон № 2654-ХІІ), Закон від 19 червня 2003 р. № 979-ІV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», Закон від 5 червня 2003 р. № 898-ІV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-ІV)), а також з урахуванням висновків Верховного Суду України за результатами розгляду спорів з приводу майнових прав (справи № 6-29429св09, 6-52295св10, 6-32594св10), вбачається, що майнові права, поряд з будь-якими рухомими, нерухомими речами, грошима, цінними паперами, є об`єктами цивільного обороту.

До майнових прав належить, зокрема, право вимоги, що виникає з приводу володіння, користування та розпорядження майном (наприклад: спадкові права; права вимоги особи за зобов`язаннями, за якими вона є кредитором; виключні права автора і под.), право вчиняти дії щодо оформлення права власності на майно.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

За нормами ЦК України підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини.

Право власності може набуватися різними способами, які в науці традиційно поділяються на дві групи: первинні, тобто такі, що не залежать від прав попереднього власника на майно, та похідні, за яких право власності на майно переходить до власника від його попередника в порядку правонаступництва.

Згідно з нормами ЦК України до первинного способу набуття права власності, зокрема, належить набуття права власності на новостворену (виготовлену) річ (у т. ч. на об`єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст. 331 ЦК України).

Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правовстановлюючі юридичні факти, а для похідного - правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону.

Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Для набуття набувачем права власності на майно наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 ЦК України випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація.

При цьому сторони договору вправі встановити додаткові (відкладальні або скасувальні) умови, а при переході права власності на рухомі речі - самостійно визначати момент переходу права власності.

На об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає з дня державної реєстрації (ст. 182 ЦК України), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін (наприклад, передача ключів від будинку не свідчить про набуття права власності на будинок за відсутності договору та державної реєстрації).

Судовим розглядом справи встановлено, що укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/14-113 від 22.11.2010 року, Позивач отримала обмежене речове право, за яким вона, як власник цього права, наділена певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

При цьому судом встанолвено, що зазначені обставини також встановлені умовами договору купівлі-продажу майнових прав №1/14-113 від 22.11.2010 року, відповідно до яких ТОВ «Добробуд ЛТД» зобов`язалось передати у власність ОСОБА_1 безумовне майнове право на новозбудоване майно (після введення об`єкту будівництва в експлуатацію), що після державної реєстрації (за ініціативою та за рахунок Позивача стає правом власності Позивача на Новозбудоване майно, як на нерухомість. Право власності на Новозбудоване майно виникає в порядку, визначеному цивільним законодавством України.

Частиною першою статті 328 ЦК України України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

На час укладення сторонами договору про фінансування будівництва правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися Законами України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» від 19 червня 2003 року № 978-IV та «Про інвестиційну діяльність» від 18 вересня 1991 року № 1560-XII.

Судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Ні зазначеними вище нормами, ні нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Порядок оформлення права власності на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкту в експлуатацію визначено зазначеними нормами.

Беручи до уваги, що моментом виникнення майнових прав, а саме: суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності, яке позивачем на спірну квартиру не набуте, його вимоги про визнання його власником квартири не ґрунтуються на законі.

Зазначена правова позиція також підтверджується судовою практикою Верховного суду України, а саме Постановою від 18.02.2015 р. по справі №6-244цс14, а також Постановою Верховного суду від 18.07.2018 р. по справі №761/23860/15-ц.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Для отримання права власності саме на Новозбудоване майно (квартиру будівельний номер №113 розрахунковою площею 75 кв.м., розташована на 14 поверсі АДРЕСА_1 багатоповерхового жилого комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 ) Позивачем необхідна наявність ряду правопороджуючих фактів. Такі факти вказані в п. 6.2. договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/14-113 від 22.11.2010 року та діючим законодавством щодо порядку реєстрації речових прав на нерухоме майно, та такими фактами, зокрема, є: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; акт приймання-передачі Об`єкту будівництва та Новоствореного майна, договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/14-113 від 22.11.2010 року.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду про те, що оскільки ОСОБА_1 не є і не була власником спірної квартири, і навіть не є власником майнових прав на цю квартиру, а їй лише належать майнові права на квартиру будівельний номер №113 розрахунковою площею 75,0 кв.м., розташована на 14 поверсі АДРЕСА_1 багатоповерхового жилого комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 , суд обгрнутвано дійшов висновку, що ОСОБА_1 не може вважатися власником зазначених квартир та відповідно звертатися із позовом з такими вимогами.

При цьому, апеляційний суд також погоджується із висновком місцевого суду, що неможливо одночасно пред`являти позов про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого не власника) та про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння).

Віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. До того ж одна з умов застосування як віндикаційного, так і негаторного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди, чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод (наприклад, шляхом знесення неправомірно збудованих споруд, про припинення ремонтних робіт в сусідній квартирі, виселення громадян із належних йому на праві власності приміщень тощо).

Зазначена правова позиція міститься в Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ Верховного суду України.

Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову.

Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень гл. 83 ЦК України.

Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. (Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ Верховного суду України).

Крім того, звертатись із вимогою про витребування майна із чужого незаконного володіння може виключно власник такого майна.

Враховуючи те, що однією із вимог Позивача є вимога про визнання права власності на майно, що витребовується, суд дійшов вірного висновку, що на момент подання позову у ОСОБА_1 відсутнє таке право власності на зазначене майно.

Також судом вірно зазначено, що різниця між будівельними номерами в договорах, що оскражуються та в договорі, що укладений із Позивачем, різниця площ, планування та інших індивідуально визначених ознак спростовує твердження Позивача, що на момент укладання оскаржуваних договорів, виключно вона була власником майнових прав та мала право їх відчужувати. Саме зазначена підстава є єдиною умовою відповідно до позову щодо визнання договорів недійсними.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, позивачем не доведено та не надано доказів, що зазначені правочини не відповідають вимогам встановленим ст. 203 ЦК України, та/або порушують його законні права та інтереси.

Не додано та не наведено таких доказів і у апеляційній скарзі.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року була розглянута справа №522/1029/18 (провадження №14-270) по аналогічним правовідносинам між інвестором та ТОВ «Добробуд ЛТД», у якій Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що судом першої інстанції зроблені висновки щодо безпідставності вимог позивача про визнання недійсними оспорюваних договорів, оскільки позивачем не доведено, що оскаржувані правочини не відповідають вимогам встановленим ст. 203 ЦК України, іншим вимогам закону або порушують її законні права та інтереси та крім того, було зазначено, що укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно від 25 березня 2010 року, позивач отримала обмежене речове право, за яким вона, як власник цього права, наділена певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.

Обгрунтованими є і висновки суду, що порушене право позивача не можливо відновити шляхом визнання оскаржуваних правочинів недійсними та/або шляхом визнання майнових прав на об`єкти нерухомого майна, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не передбачений інститутом зобов`язального права.

Так, захист порушеного цивільного права чи цивільного інтересу підлягає судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням і не суперечить нормам діючого законодавства.

Однак, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає зазначеним критеріям.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 вважає, що її права та інтереси порушені саме не виконанням, неналежним виконанням ТОВ «Добробуд ЛТД» своїх зобовязань за договором купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №1/14-113 від 22.11.2010 р., а саме не переданням їй Новозбудованого майна, та інших документів необхідних для реєстрації за ним права власності на Новозбудоване майно.

З огляду на те, що на думку ОСОБА_1 вона перебуває із ТОВ «Добробуд ЛТД» у зобов`язальних відносинах, в такому випадку права Позивача повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права.

З огляду на викладене, позивач не довів належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами свої позовні вимоги, тому суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального і процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, відповідає правовим позиціям, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року була розглянута справа №522/1029/18 (провадження №14-270) по аналогічним правовідносинам між інвестором та ТОВ «Добробуд ЛТД» і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут ЛТД», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, визнання права власності на квартиру, витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом зобов?язання не чинити перешкоди в здійсненні права власності виселення та вселення - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15.03.2021 року, з урахуванням знаходження Головуючого судді Цюри Т.В. та члена колегії - судді Сегеди С.М. у відрядженні з 08.03.2021 по 12.03.2021 року, що підтверджується довідками № 65д та №66д відділу кадрової роботи та управління персоналом від 09.03.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда