Справа № 415/4036/20
Провадження № 22-ц/810/413/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Стахової Н.В.

за участю секретаря судового засідання Погребна Л.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2

відповідач Луганська обласна прокуратура

відповідач Державна казначейська служба України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Шубочкіної Т.В. в м. Сєвєродонецьк, Луганської області, у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності,-

в с т а н о в и в

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до Лисичанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Луганської обласної прокуратури (далі відповідач 1), Державної казначейської служби України (далі відповідач 2) про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 23.06.2020 року вищевказану справу передано за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Сєвєродонецького міського суду Луганської області.

В обґрунтування позову зазначено, що 25.06.2015 відносно позивача, органами досудового слідства було порушено кримінальну справу за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України. 06.01.2017 позивача було повідомлено про підозру та обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. 10.01.2017 досудове розслідування завершене, кримінальне провадження направлено до суду першої інстанції для розгляду по суті. Вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 18.10.2018 позивача, за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.185 ч.3 КК України виправдано, у зв`язку з недоведеністю, в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.185 ч.3 КК України. 06.08.2019 ухвалою Луганського апеляційного суду, апеляційну скаргу прокурора Лисичанської місцевої прокуратури Луганської області залишено без задоволення, вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 18.10.2018 залишено без змін. Внаслідок незаконного порушення кримінальної справи та незаконним притягненням позивача як обвинуваченого, до кримінальної відповідальності Лисичанською місцевою прокуратурою Луганської області, незаконним обранням щодо позивача запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та штучного створення доказів, позивачу завдано матеріальної шкоди та моральних страждань. Зокрема, матеріальна шкода полягає у грошових витратах на проїзд до Лисичанського міського суду Луганської області та Луганського апеляційного суду з м. Києва, де позивач перебував на заробітках. Матеріальна шкода становить 2076,52 грн. Також позивач зазначив, що незаконними рішеннями органу досудового розслідування, йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у порушенні нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя, душевних страждань, позбавленні можливості реалізації своїх звичок та бажань.

На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 237626,63 грн моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та застосуванням запобіжного заходу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Мотивуюче таке рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем до матеріалів позовної заяви не було надано жодних доказів на обґрунтування своїх тверджень щодо завдання йому моральної шкоди, та на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями прокуратури та шкодою, на яку посилається позивач. Твердження позивача щодо незаконності дій органів досудового розслідування під час його затримання, перевезення до Лисичанського відділу поліції та перебування у вказаному відділі, не знайшли свого підтвердження в судовому засідання, оскільки зазначені твердження позивача базуються виключно на його усних поясненнях, що були надані в судовому засіданні, та не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи. Окрім того, в судовому засідання позивач підтвердив, що дії працівників поліції при його затриманні до суду або до вищестоящих органів досудового розслідування він не оскаржував. Таким чином, у суду відсутні будь-які докази, з яких можливо було б встановити незаконність дій працівників поліції при затриманні ОСОБА_1 , на які позивач посилався в судовому засіданні. Щодо посилань позивача на те, що працівниками прокуратури здійснювався психологічний тиск на нього, вони також не підтверджені жодними доказами. Також позивач в судовому засіданні підтвердив, що до вищестоящих органів прокуратури з приводу вищезазначених дій працівників прокуратури, він не звертався. Щодо завдання шкоди здоров`ю позивача за час вищевказаного кримінального провадження, позивач зазначив, що такі вимоги ним не висуваються, оскільки він не має жодних доказів на підтвердження такого факту. Враховуючи вищенаведене суд першої інстанції зазначає, що позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які свідчили б про протиправність дій Луганської обласної прокуратури по відношенню до позивача, а також доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями прокуратури та шкодою, на яку посилається позивач, а тому позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення матеріальної шкоди, суд також не знаходить підстав для їх задоволення, оскільки на підтвердження вказаних вимог, позивачем також не надано жодних належних та допустимих доказів. Надані позивачем посадочні документи АТ «Укрзалізниця» не є належними та допустимими доказами спричинення позивачу матеріальних збитків, оскільки з них неможливо встановити мету, з якою позивач здійснював відповідні поїздки, та вказані посадочні документи повинні розглядатись у сукупності з іншими доказами по справі з яких можливо було б встановити таку мету, проте позивачем таких доказів не надано. В даному випадку позивач не довів незаконність дій відповідачів, та спричинення йому матеріальної шкоди, а також причинно-наслідковий зв`язок між завданою позивачу шкодою та діями з боку відповідачів, які це спричинили. Крім того, позивачем не надано жодних доказів завдання йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

З урахуванням викладеного, виходячи з системного аналізу наведених норм чинного законодавства та обставин справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що внаслідок незаконного порушення кримінальної справи та незаконним притягненням скаржника, як обвинуваченого, до кримінальної відповідальності, Лисичанського місцевою прокуратурою Луганської обл., незаконним обранням, щодо скаржника запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та штучного створення доказів, скаржнику завдано матеріальної шкоди та моральних страждань. Зокрема матеріальна шкода полягає у грошових витратах на проїзд до Лисичанського міського суду Луганської обл. та Луганського апеляційного суду з м. Києва, де скаржник перебував на заробітках. Матеріальна шкода становить 2076,52грн. (дві тисячі сімдесят шість) грн. 52 коп. Незаконними рішеннями органу досудового слідства та прокуратури, скаржнику була заподіяна моральна шкода, яка полягає у порушенні нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя, душевних страждань, позбавленні можливості реалізації звичок скаржника та бажань. Крім того, за період перебування під слідством та судом, скаржник неодноразово викликався до органів прокуратури та суду, що спричинило втрату звичайного способу життя. Також, скаржник не міг вільно, без дозволу суду, пересуватись по території України та виїжджати за межі Луганської обл., що мало для скаржника негативні наслідки та суттєво вплинуло на психоемоційний стан, і вимагало додаткових зусиль для організації мого життя. Саме факт безпідставного порушення кримінального провадження - шок для кожного громадянина, що залишив суд першої інстанції поза увагою. Судом першої інстанції не було взято до уваги, що перебуваючи на протязі тривалого часу під слідством та судом , скаржник переносив душевні страждання, перебував у пригніченому стані, що притаманно людині, яка турбується про своє майбутнє. Таким чином, факт кримінального переслідування, спричинив скаржнику страждання морального характеру, яке виразилося в порушенні нормальних життєвих зв`язків та обмеженні можливості реалізувати свої права та інтереси, що змусило докладати зусилля для організації свого життя. Члени родини скаржнику, що проживають разом із ним, зазнали моральних страждань та переживань відносно моєї подальшої долі, що негативно вплинуло на нормальні відносини в родині. З 01 січня 2020 року мінімальна заробітна плата в Україні становить - 4723 грн. У зв`язку з наведеним вище та виходячи із тривалості моральних страждань і знаходження під слідством та судом протягом періоду часу з 24 червня 2015року по 06 серпня 2019року. що становить 49 місяців та 13 днів, моральну шкоду скаржник оцінює в 233473,59грн. (двісті тридцять три тисячі чотириста сімдесят три) грн. 59 коп.Моральна шкода розрахована виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, на день постановлення ухвали Луганського апеляційного суду, а саме 06 серпня 2019року ((49 місяців * 4723,00/мінімальна заробітна плата/)+(4723,00/мінімальна заробітна плата/ : 30 днів /кількість днів у місяці/ та * 13днів). При визначенні суми грошового відшкодування моральної шкоди скаржником було зазначено незаконні дії Відповідача, глибина фізичних та душевних страждань, адже незаконне перебування під слідством та судом є підставою для відшкодування моральної шкоди. Також скаржником були враховані принципи розумності і справедливості, що викладені у ст.23 ЦК України.

Виходячи з положень ст.56 Конституції України, ст.1176 ЦК України, ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» п.9 ППВСУ №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової шкоди» від 31 березня 1995 року, скаржник вважає рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Відзив на апеляційну скаргу

31 травня 2021 року на адресу Луганського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Луганської обласної прокуратури.

Мотивуючи який, відповідач по справі зазначає, що позивач під час здійснення кримінального провадження під вартою не перебував.У період з 06.01.2017 по 06.05.2017 стосовно ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.Вироком Лисичанського міського суду від 18.10.2018, залишеним без змін ухвалою Луганського Апеляційного суду від 06.08.2019, ОСОБА_1 виправдано, у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. З ст. 185 КК України.Згідно вироку суд першої інстанції дійшов висновку, що «обвинувачення, інкриміноване прокурором в провину ОСОБА_1 та обставини викладені в обвинувальному акті, базуються лише на припущеннях, які не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, а встановлені в судовому засіданні обставини є підставою для розумного сумніву в доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_3 »; «суд...приходить до вмотивованого висновку, що в рамках даного кримінального провадження відносно ОСОБА_1 не здобуто жодних переконливих доказів, які б підтверджували пред`явлене йому прокурором обвинувачення за обставин, викладених в обвинувальному акті, і оцінка яких була б позбавлена відповідних сумнівів щодо наявності в діянні обвинуваченого складу інкримінованих в провину прокурором злочину, суд вважає що обвинувачений ОСОБА_1 підлягає виправданню на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю прокурором, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч.3 КК України».Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.Статтею 175 ЦПК України визначено, що позовна заява повинна містити обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.Також, у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова) зазначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Крім того, згідно Постанови під моральною шкодою маються на увазі втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках тощо.Як передбачено абз. 2 п. 5 зазначеної постанови Пленуму ВСУ № 4 обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт завдання потерпілому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони завдані, ступінь вини заподіювана, яких моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює пов`язані з ними витрати та з чого при цьому виходить. ОСОБА_1 не надано доказів, які б підтверджували необхідність відшкодування йому моральної шкоди.Так, позивач обґрунтував заподіяну йому моральну шкоду наступним: порушення нормальних життєвих зв`язків; необхідність докладання додаткових зусиль для організації свого життя; душевних стражданнях; позбавлення можливості реалізації своїх звичок та бажань.Проте, жодних доказів на підтвердження зазначених обставин позивачем не надано.Крім того, слід зазначити, що у пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Таким чином, згідно наявних у справі матеріалів, позивач перебував під слідством і судом з 16.01.2017 (направлення обвинувального акту до Лисичанського міського суду) по 18.10.2018 (дата винесення Лисичанським міським судом виправдувального вироку), що складає 1 рік 9 місяців 2 дні або 21 місяць 2 дні.На підтвердження завданої матеріальної шкоди позивач додає до позовної заяви роздруківки посадочних документів в кількості 7 штук (в напрямку Києва З штуки, в напрямку Лисичанська - 4).Проте, з наданих доказів не зрозуміло навіщо та з якою метою позивач здійснював поїздки.Крім того, до зазначених квитків не надано судові повістки щодо необхідності участі позивача у судовому засіданні у кримінальній справі.Таким чином, позивачем взагалі не доведено спричинення йому матеріальних збитків.Зокрема, у позовній заяві зазначено, що позивач відчував душевні страждання у зв`язку з обмеженим пересуванням.Водночас, зазначене спростовується наданими позивачем квитками, відповідно до яких він вільно пересувався в межах держави. Інші твердження позивача щодо моральних страждань взагалі доказами або посиланнями на будь-які конкретні обставини не підтверджені.Таким чином, позивачем до позову не долучено жодних доказів, які б потвердили факт заподіяння йому моральної та матеріальної шкоди.Згідно висновку Верховного Суду у постанові від 28.11.2018 справа № 214/6982/13-ц, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.Разом з тим, в даному випадку сума позовних вимог, крім її не підтвердження жодними доказами, не співрозмірна з зазначеними позивачем обставинами.Враховуючи наведене, під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_1 доказів на підтвердження факту наявності моральної шкоди та матеріальних збитків не надав, що у свою чергу унеможливлює стягнення коштів на їх відшкодування.Зазначеним обставинам надано повну та належну оцінку Сєвєродонецьким міським судом та у задоволенні позову обґрунтовано відмовлено.

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином були завчасно повідомлені про час і місце судового засідання. В судове засідання зявився прокурор, заяв про перенесення розгляду справи або про особисту участь у засіданнях не надходило.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, виступи представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до положень ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з п. 1-5 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегією суддів вивчивши матеріали цивільної справи, встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 3ст. 12 ЦПК України).

В силу ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 25.06.2015 року відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальне провадження №0001372.

Ухвалою слідчого судді Лисичанського міського суду Луганської області від 06.01.2017 року застосовано до підозрюваного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 18.10.2018 року ОСОБА_1 за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.185 ч.3 КК України, виправдано, у зв`язку з не доведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.185 ч.3 КК України.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 06.08.2019 року вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 18.10.2018 року залишений без змін.

Отже, позивач вважаючи, що рішеннями органу досудового слідства прокуратури, йому заподіяна моральна та матеріальна шкода, звернувся до суду з даним цивільним позовом.

Так, статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону).

Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20), від 14 квітня 2021 року у справі № 520/14448/18 (провадження № 61-13986св20).

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

У зв`язку з наведеним, колегія судді дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволені позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, та необхідності ухвадення нового рішення про задоволення позовних вимог в цій частині. Ухвалюючи нове рішення судова колегія виходить з наступних фактів.

Визначаючи строк перебування ОСОБА_1 під домашнім арештом, колегія суддів вважає, що його початком є 06.01.2017 року, а останнім днем перебування позивача під домашнім арештом є 06.05.2017 року, тобто 4 місяці.

Беручи до уваги що домашній арешт застосовувався у 2017 році, то судова колегія вирішила застосувати до оцінки відшкодування шкоди закон про державний бюджет на 2017 рік.

Закон про державний бюджет на 2017 рік встановив мінімальну зарплату 3200грн з 1 січня.

Таким чином, розмір моральної шкоди, завданої позивачу незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури та суду, складає 12 800 грн (4 місяці х 3200 грн).

Враховуючи обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача протягом вказаного періоду під слідством та судом, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для стягнення моральної шкоди у більшому розмірі, ніж мінімально визначений законом, в даному випадку 12 800,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні вимог про відшкодування витрат на поїздки в сумі 2076,52 грн, місцевий суд виходив із того, що надані позивачем посадочні документи АТ «Укрзалізниця» не є належними та допустимими доказами спричинення позивачу матеріальних збитків, оскільки з них неможливо встановити мету, з якою позивач здійснював відповідні поїздки, та вказані посадочні документи повинні розглядатись у сукупності з іншими доказами по справі з яких можливо було б встановити таку мету, проте позивачем таких доказів не надано.

Відтак, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про відшкодування витрат на поїздки підлягають залишенню без задоволення, погоджуючись з судом першої інстанції, судовою колегією з матеріалів справи не встановлено доказів на підтвердження того, що ці поїздки були пов`язані із явкою до прокурора, слідчого чи суду.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 лютого 2021 року в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства та прокуратури, скасувати та постановити і цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 12 800 грн на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

На підставі ст.1176 ЦК України, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24 лютого 2021 року в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності про стягнення моральної шкоди скасувати та постановити і цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) 12 800(дванадцять тисяч вісімсот) грн на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26 липня 2021 року.

Головуючий

Судді: