Номер провадження: 22-ц/813/6039/21
Головуючий у першій інстанції Маломуж А.І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

представника КП «МПРС» - Хлопко В.Ф.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кириленка А.В.,

керівника професійної спілки працівників КП «МПРС» - Дрозда А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» на додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», третя особа Професійна спілка працівників казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

встановив:

03.06.2020 року позивач звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», (далі - КП «МПРС») третя особа Професійна спілка працівників КП «МПРС» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу (т.1, а.с. 1-8).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.11.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до КП «МПРС», третя особа Професійна спілка працівників КП «МПРС», про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено повністю (т.4, а.с.72-79).

Визнано незаконним та скасовано наказ КП «МПРС» від 21 квітня 2020 р. № 224-к про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача сектору претензійно-позовної роботи юридичної служби КП «МПРС»; поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору претензійно-позовної роботи юридичної служби КП «МПРС»; стягнуто з КП «МПРС» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 22.04.2020 по 12.11.2020 року у розмірі 206973 (двісті шість тисяч дев`ятсот сімдесят три) грн.. 13 коп.; стягнуто з КП «МПРС» на користь держави судовий збір у розмірі 3751 (три тисячі сімсот п`ятдесят одна) грн.. 33 коп.

17.11.2020 та 25.11.2020 року представник позивача звернувся до суду з заявою, в якій просив ухвалити додаткове рішення, яким вирішити питання про стягнення на користь позивачки витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги (т.4, а.с.81-82, 90-91).

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2020 року, із врахуванням ухвали того ж суду від 15.12.2020 року про виправлення описки в додатковому рішенні, заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення було задоволено повністю (т.4, а.с. 95-97, 129).

Стягнуто з КП «МПРС» на користь ОСОБА_1 суму витрат на правову допомогу у розмірі 23000 (двадцять три тисячі) грн. 00 коп., а також допущене негайне виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.11.2020 року в межах стягнення середнього заробітку за один місяць вимушеного прогулу у розмірі 29358, 54 грн., з якої підлягають виключенню суми податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

В апеляційній скарзі КП «МПРС» посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права ставить питання про скасування додаткового рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2020 року, та постановлення нового про відмову у задоволенні заяви (т.4, а.с.158-170).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї (т.4, а.с.208-211), колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 4-5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19.

У згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У справі № 915/1654/19 Верховний Суд застосував критерій необґрунтованості та неспівмірності заявленої до стягнення суми витрат з реальністю таких витрат, вказавши, зокрема, на незначний обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду та тривалість судових засідань.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того, відповідно до ч.9, ч.12 ст.141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.05.2020 року між ОСОБА_1 та адвокатом Кириленко А.В., було укладено Договір про надання правничої допомоги № 0805/20, відповідно до умов якого, Клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правничу допомогу, зокрема, здійснити представництво Клієнта в судах на всіх стадіях судових процесів.

При цьому, адвокатом було оформлено ордер серії ВН № 1007985 від 03.06.2020 року на представництво інтересів ОСОБА_1 в суді у даній справі.

Як убачається з уточненого розрахунку витрат на правничу допомогу на підставі договору № 0805/20 від 08.05.2020 року, адвокатом було надано відповідачу правничу допомогу на суму 23000 грн.

Вказану суму у розмірі 23000 грн. було оплачено у повному обсязі, на підтвердження чого заявником надано належний, допустимий та достовірний доказ копії квитанцій з прибуткового касового ордера № 1 від 03.06.2020 року, № 2 від 13.11.2020 та № 3 від 16.11.2020 року, та уточненим звітом про надану правову допомогу від 16.11.2020 року (т.4, а.с. 83-85).

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що суд не викликав учасників справи в судове засідання, є безпідставними, так як у відповідності до ч. 4 ст.270 ЦПК України виклик учасників справи до суду для ухвалення додаткового рішення є правом суду, а не обов`язком.

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги про те, що додаткове рішення суду фактично не ухвалювалось, так як вказані доводи спростовуються матеріалами справи та текстом оскаржуваного додаткового судового рішення (т.4, а.с.95-97).

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що позивач не надавав суду заяви до судових дебатів про відшкодування витрат на правову допомогу, є також безпідставними, оскільки в суді першої інстанції інтереси позивача представляв його представник адвокат Кириленко А.В., який 17.11.2020 року надав суду заяву про стягнення судових витрат (т.4, а.с.81-82). Та обставина, що в мотивувальній частині оскаржуваного додаткового рішення зазначено, що до суду з даною заявою звернувся позивач, правового значення не відіграє і не є підставою для скасування цього додаткового судового рішення.

03.12.2020 року від представника відповідача надійшли заперечення на заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення, в яких відповідач просив відмовити в задоволенні заяви, з посиланням на те, що розмір витрат на правову допомогу є необгрунтованим (т.4, а.с.98-102).

Так, представник відповідача зазначив, що оскільки справа № 947/14819/20 (відповідно до ухвали про відкриття провадження) є малозначною та потребує лише наявності базових знань у сфері цивільного та трудового законодавства України, а відтак, витрачання 5 (п`яти) годин для написання позовної заяви про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є необхідним.

Більш того, представник відповідача вказав, що адвокат Кириленко A.B. є представником в іншій аналогічній справі (Малиновський районний суд, справа № 521/8027/20) - трудовому спорі щодо поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу працівника, а саме ОСОБА_3 , яка також була звільнена за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із наказом КП «МПРС» від 17.02.2020 № 116-н (скорочення штату працівників) як і позивачка у даній справі.

Також представник КП «МПРС» вважає, що витрати на підготовку та направлення адвокатського запиту до КП «МПРС», а також до Південного управління у м. Одесі ГУ ДПС в Одеській області по 1000,00 грн. за кожний запит, а також витрачання 1 (одної) години на кожний запит є завищеними.

Крім того, представник КП «МПРС» зазначив, що витрачання 1 (одної) години на підготовку одного клопотання не є обґрунтованим, а витрати у сумі 1000 грн. - є не співмірними з обсягом часу, необхідного для підготовки такого клопотання.

Враховуючи малозначність справи, а також представлення інтересів адвокатом Кириленко A.B. ще 2-х працівників КП «МПРС» у аналогічних судових справах, на думку представника відповідача витрачання 3 (трьох) годин на написання відповіді на відзив не є обґрунтованим, а витрати у сумі 4500,00 грн. є не співмірними з обсягом часу, необхідного для підготовки відповіді на відзив у зазначеній судовій справі.

Крім цього, враховуючи малозначність справи, відповідач вважає, що витрачання 2 (двох) годин на написання письмових пояснень, які по своїй суті дублюють позицію, викладену в позовній заяві та відповіді на відзив не є обґрунтованим, а витрати у сумі 2000,00 грн. є не співмірними з обсягом часу, необхідного для підготовки таких письмових пояснень.

Колегія суддів частково погоджується з доводами заявника апеляційної скарги, оскільки вони грунтуються на вимогах чинного національного і міжнародного законодавства.

Також слід вказати, що задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції в резолютивній частині додаткового рішення від 23.11.2020 вказав про допущення до негайного виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.11.2020 року в межах стягнення середнього заробітку за один місяць вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1)стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2)суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3)судом не вирішено питання про судові витрати;

4)суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи, що про ухвалення додаткового рішення суду про розподіл витрат на правову допомогу надав представник позивача адвокат Кириленко А.В., останній взагалі не ставив перед судом питання про ухвалення додаткового судового рішення з приводу негайного його виконання (т.4, а.с.81-82), суд першої інстанції в даному випадку мав право допустити негайне виконання судового рішення, в частині стягнення середнього заробітку за один місяць вимушеного прогулу, за власною ініціативою, що не вбачається із оскаржуваного додаткового судового рішення.

Крім того, в рішенні Київського районного суду м. Одеси від 12.11.2020 року взагалі не йшла мова про те, що середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу позивача ОСОБА_1 складає 29358,54 грн., що також виключає ухвалення додаткового судового рішення з цього приводу.

Додаткове рішення по заяві позивачки ОСОБА_1 від 24.11.2020 року, яка надійшла до Київського районного суду м. Одеси 25.11.2020 року (т.4, а.с.90-91) про допущення негайного виконання судового рішення в частині виплати позивачу середнього заробітку за один місяць вимушеного прогулу у сумі 29358,54 грн. не ухвалювалось.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти вимог про ухвалення додаткового судового рішення та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначені обставини в своїй сукупності свідчать по те, що оскаржуване додаткове судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки додаткове рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване додаткове рішення суду - скасувати та прийняти постанову, якою стягнути з КП «Морська пошуково-рятувальна служба» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 11500 грн.

Колегія суддів також зазначає, що дана справа є малозначною, а тому у відповідності до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» задовольнити частково.

Додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2020 року скасувати та прийняти постанову, якою стягнути з Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 11500 грн. (одинадцять тисяч п`ятсот гривень).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 19.07.2021року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра