РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2021 року

м. Рівне

Справа № 571/71/20

Провадження № 22-ц/4815/367/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Шимківа С.С.,

суддів: Боймиструка С.В., Хилевича С.В.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2020 року (ухвалене у складі судді Комзюк А.Ф.) у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

У січня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 138 938,24 грн..

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до укладеного кредитного договору №б/н від 21 липня 2008 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керується п. 3.2, п.3.3 Договору, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів у межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, згідно п.6.7 Умов та правил надання банківських послуг. Відповідач свої зобов`язання по договору не виконала, не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, відповідно до умов договору. У зв`язку з чим, станом на 31.10.2019 року, виникла заборгованість у сумі 458 957,47 грн., що складається із: 6 858,40 грн. заборгованість за кредитом, 450 217,07 грн. - заборгованість по відсоткам за користуванням кредитом; 1 900,00 грн. заборгованість за пенею.

Позивач звертає увагу суду, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості. Кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом.

Тому, позивач визначає заборгованість, яку просить суд стягнути з відповідача у розмірі 138 938,24 грн., яка складається із: 6858,40 грн. - заборгованість за кредитом, 132 079,84 грн. - заборгованість за відсотками за період з 21.07.2008р. по 30.05.2018р., а також судові витрати по справі.

Заочним рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 21липня 2008 року у розмірі 6 858 грн. 40 коп. та судові витрати по справі у розмірі 103 грн. 84 коп..

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору, не є належним і достовірним доказом у справі. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими Витягом з Тарифів та Витягом з Умов відповідач ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків, неустойки (пені, штрафів) та, зокрема саме у зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило заочне рішення суду у частині незадоволених позовних вимог в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що з підписаної відповідачем анкети-заяви чітко вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки, зокрема і відсоткова ставка. Відповідач висловила згоду про укладення договору та особистим підписом засвідчила, що «Я згодна з тим, що ця заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та Банком Договір про надання банківських послуг. Я ознайомилася і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які були надані мені у письмовому вигляді...». Згідно із цією ж заявою відповідача, нею було отримано кредитну картку, для чого було відкрито картрахунок із встановленням початкового кредитного ліміту та базовою процентною ставкою за кредитом у розмірі 3 % на місяць.

Заперечує правомірність застосування судом правових висновків, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17.

Наголошує, що при укладанні договору відсоткова ставка була визначена на рівні 3 % на місяць, що зазначено у анкеті-заяві, яка підписана позичальником.

Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Просить скасувати заочне рішення суду у частині незадоволених позовних вимог та ухвалити у цій частині нове рішення, який позовні вимоги задовольнити.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на те, що позивачем фактично оскаржується рішення суду щодо незадоволених вимог і враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, апеляційний суд не перевіряє законність рішення у частині, яка не оскаржується.

Судом встановлено, що 21 липня 2008 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та АТ КБ "Приватбанк" договір про надання банківських послуг.

Відповідно до умов даного договору ОСОБА_1 було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що визначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Станом на 19 серпня 2015 року кредитний ліміт складав 6 860 грн..

Позичальник зобов`язалася виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті банку www.privatbank.ua.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, посилався на те, що у порушення умов договору відповідач свої зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість за кредитом, яка станом на 31 жовтня 2019 року становить 458 957,47 грн., що складається із: 6858,40 грн. заборгованості за тілом кредиту; 450 217,07 грн. - заборгованість по відсоткам за користуванням кредитом; 1900,00 грн., заборгованість за пенею.

Враховуючи, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд вправі вимагати від нього будь-яку її частину, позивач визначив заборгованість до стягнення у розмірі 138 938,24 грн., яка складається із: 6858,40 грн. - заборгованості за кредитом та 132 079,84 грн. - заборгованість за відсотками.

На підтвердження погодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" надано до матеріалів позовної заяви копію підписаної ОСОБА_1 анкети-заяви, довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна", довідку про встановлення кредитного ліміту по картці, який з 19 серпня 2015 року складав 6860 грн., довідку про видачу ОСОБА_1 кредитних карток, виписку про рух коштів по них, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також розрахунки заборгованості.

Згідно з ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як правильно зазначено місцевим судом, підтверджень того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг банку немає.

З огляду на їхній мінливий характер, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою, ці умови не можна вважати складовою кредитного договору.

Роздруківка ж із сайту банку не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Отже, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим банком у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто банк міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

У справах споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну, рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інше не відповідало б принципу справедливості, добросовісності, розумності та уможливило покладання на слабшу сторону невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

У зв"язку з цим, вірним є використання при вирішенні спору у цій частині висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, які в т.ч. викладені щодо правильного застосування норм права, порушених у апеляційній скарзі.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У поданій апеляційній скарзі позивач наголошує, що місцевий суд не звернув уваги на те, що в анкеті-заяві, яка підписана відповідачем, сторони погодили розмір базової процентної ставки, яка складає 3% у місяць на залишок заборгованості.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" роз`яснив судам, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належним чином дослідити поданий стороною розрахунок заборгованості за кредитним договором, як доказ, перевірити його, оцінити у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, зокрема, зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

У наданому АТ КБ "Приватбанк" розрахунку, заборгованість за відсотками обрахована за різними відсотковими ставками, зокрема, у розмірі більшому ніж погодили сторони в анкеті-заяві та довідці про умови кредитування, а саме: 43,2%. Крім того, банком було застосовано подвійний коефіцієнт при нарахуванні цих відсотків.

Банк штучно збільшував суму заборгованості за відсотками, оскільки нараховував проценти у збільшеному розмірі, а згодом відносив ці нарахування до простроченої заборгованості і повторно налічував за її несплату відсотки та накладав штрафи за прострочення виконання зобов`язань.

Зі свого боку відповідач цю неправомірно нараховану заборгованість погашала, що також прослідковується із виписки по рахунку.

Відповідачу, яка користувалася коштами у межах кредитного ліміту, який станом на 19 серпня 2015 року складав 6 860 грн., позивачем було нараховано неспівмірний розмір заборгованості за відсотками, який складає 450 217,07 грн. та частково заявлений до стягнення у розмірі 132 079,84 грн..

Виходячи із того, що позичальник періодично здійснювала погашення за наданим кредитом, у т.ч. й за неправомірних нарахувань, колегія суддів позбавлена можливості встановити дійсний розмір заборгованості.

Неправильність розрахунку позивача полягає не в арифметичних діях, а в принципах та підставах нарахування боргу, що безумовно впливає на його розмір, який не може ґрунтуватися на припущеннях.

Безпідставно нараховуючи проценти на заборгованість по тілу кредиту у збільшеному розмірі, застосовуючи подвійний коефіцієнт, погашаючи заборгованість за рахунок овердрафту, банк незаконно збільшував суму заборгованості та нараховував проценти на проценти у подвійному розмірі.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Заразом, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судовим рішенням на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (Hirvisaari v. Finland ("Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення, а заочне рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В.

Хилевич С.В.