Справа № 2-914/11 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/828/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

про відмову у відкритті апеляційного провадження

23 березня 2021 року суддя Львівського апеляційного суду Мікуш Ю.Р., перевіривши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Франківського районного суду м.Львова від 18 червня 2018 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» до ОСОБА_2 , з участю третіх осіб: Приватного підприємства «Санні», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, вселення та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2018року позов ТзОВ «Ресторан «Беркут» задоволено частково.

Визнано за ТзОВ «Ресторан «Беркут» право власності на нерухоме майно, що знаходиться у АДРЕСА_1 , а саме: зал ресторану площею 858,9 кв.м; приміщення їдальні площею 230,1 кв. м; складські приміщення площею 1734 кв.м.

Витребувано у ОСОБА_2 та третіх осіб на користь ТзОВ «Ресторан «Беркут» вказане нерухоме майно шляхом звільнення його з незаконного володіння та користування ОСОБА_2 та третіми особами, в тому числі звільнити дах їдальні кафе, котрий використовується як торгівельний павільйон, звільнити дах складських приміщень, який використовується, як автостоянка.

Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2018 року оскаржила ОСОБА_1 (особа, яка не брала участі у справі), подавши апеляційну скаргу 25 лютого 2021 року. В апеляційній скарзі зазначає, що висновки суду є необґрунтовими, такими, що суперечить дійсним обставинам та матеріалам справи. Зазначає, що оскаржуваним рішенням суду не встановлено, у яких саме третіх осіб належить витребувати майно шляхом звільнення його з незаконного володіння та користування. Вказує, що судовим рішенням встановлені обставини щодо осіб які не брали участі у справі, зокрема стосовно їх прав, як власників чи користувачів спірного нерухомого майна на розпорядження належним їм майном, тим самим, вирішено питання про їх права та обов`язки. Стверджує, що загальна площа витребуваного майна складає 2823 кв.м., однак на момент ухвалення рішення судом відповідачу належав нерухомий об`єкт загальною площею 2820,7 кв.м., тобто площа витребуваних та реально існуючих приміщень відрізняється та у відповідача ОСОБА_2 ніколи не було у власності предмету спору. Зазначає, що між нею та ОСОБА_2 02 жовтня 2012 року укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , а 31 травня 2012 року відповідачем набуто право власності на нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_1 . Вартість цих приміщень на момент набуття становила 1705185 грн.. З 13 лютого 2013 року вона зареєстрована як ФОП та дохід від підприємницької діяльності вкладала у реконструкцію та модернізацію нежитлових приміщень, ринкова вартість яких на момент ухвалення оскаржуваного рішення становить 5000000 грн., а тому вважає, що дане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому рішення прямо впливає на її права та обов`язки. Просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Щодо строку на апеляційне оскарження, зазначає, що копію рішення не отримувала, а лише 16 лютого 2021 року роздрукувала його з сайту ЄДРСР, відтак вважає, що строк на подання апеляційної скарги спливає 18 березня 2021 року, у зв`язку з чим просить його поновити.

Перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у відкритті апеляційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Згідно зі статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Чинний ЦПК України обмежує дискреційні повноваження апеляційного суду стосовно часу поновлення строків на оскарження судового рішення.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Судом встановлено, що апелянт оскаржує судове рішення як дружина відповідача ОСОБА_2 , посилаючись на те, що оскаржуваним рішенням порушуються її права, оскільки дохід від своєї підприємницької діяльності вона вкладала у нежитлові приміщення,які є предметом спору, а тому вважає, що зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя.

На підтвердження зазначеного додає копії податкових декларацій і свідоцтво про одруження.

Вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Франківського районного суду м.Львова від 18 червня 2018 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного від 10 жовтня 2019 року (а.с.198-208 т.11) та постановою Верховного Суду від 05 червня 2020 року(а.с.214-224 т.13), суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що підстав для відкриття апеляційного провадження за даною апеляційною скаргою немає.

Відповідно до ч.1 п.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Як зазначає, апелянт право власності на предмет спору відповідач ОСОБА_2 набув 31 травня 2012 року , тобто до укладення шлюбу.

Згідно з ч.1 ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що визнання майна, яке належить одному з подружжя на праві особистої приватної власності об`єктом права спільної сумісної власності подружжя внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя проводиться за рішенням суду у разі спору про поділ майна подружжя.

Однак до апеляційної скарги не долучено рішення суду, яким визнано нежитлові приміщення, які є предметом даного спору спільною сумісною власністю подружжя.

Відтак, оскаржуваним рішення права та інтереси ОСОБА_1 не порушені.

Посилання ОСОБА_1 про те, що доходи від підприємницької діяльності вона вкладала у реконструкцію і модернізацію спірних приміщень є необґрунтованим, оскільки не підтверджене жодними належними доказами.

Податкові декларації про розмір доходів жодним чином не підтверджують вкладання коштів у нежитлові приміщення, які належали на праві особистої приватної власності її чоловіку та що саме за рахунок цих коштів вартість спірних приміщень істотно збільшилась.

Крім цього, суд звертає увагу, що відповідач ОСОБА_2 оскаржував зазначене рішення в апеляційному та касаційному порядку, а тому ОСОБА_1 як його дружина була обізнана про існування зазначеного спору та ухвалення у ньому остаточного рішення. На думку суду, дана апеляційна скарга подана з метою не допустити виконання судового рішення, яке набрало законної сили .

Відкривши апеляційне провадження по спливу трьох років після ухвалення рішення та складення його тексту, яке було залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, буде порушено принцип правової визначеності.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є вимога щодо юридичної визначеності, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). Юридична визначеність вимагає поваги до принципу res judicata (див. там же, п. 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX).

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Керуючись статтею 358 ЦПК України,суд-

у х в а л и в :

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Франківського районного суду м.Львова від 18 червня 2018 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в порядку визначеному ст.ст.389-391 ЦПК України.

Суддя Ю.Р.Мікуш