Номер провадження: 22-ц/813/6663/21
Номер справи місцевого суду: 501/1740/19
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Цюри Т.В,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 січня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Пушкарського Д.В., повний текст рішення складено 20 січня 2021 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок ДТП, -

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок ДТП, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок ДТП, 15000,00 грн..

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 13 лютого 2019 року, у м. Чорноморську Одеської області на регульованому перехресті вулиць Паркова та Олександрійська, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Daewoo Lanos», номерний знак НОМЕР_1 , не надавши перевагу у русі пішоходу ОСОБА_1 , скоїв наїзд на останнього, спричинивши йому тілесні ушкодження.

З місця ДТП позивача каретою швидкої допомоги було доставлено до травматологічного пункту Державного закладу «Іллічівська басейнова лікарня на водному транспорті МОЗ України», з діагнозом (мовою оригіналу): «Ушиб мягких тканей области лівого тазобедренного сустава. Ушиб пясто-фалангового сустава 1-го пальца левой кисти. Ушибленная ссадина с/3 левого предплечья».

У період з 14.02.2019 по 25.02.2019 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділені ДЗ «ІБЛ на ВТ МОЗ України», за період якого позивачем витрачено на лікування 6078,76 грн.

Згідно постанови Іллічівського міського суду Одеської області від 11.03.2019 по справі №501/514/19, винним у вчиненні ДТП визнано відповідача ОСОБА_2 .

Внаслідок ДТП позивачу завдано майнову та моральну шкоду, відшкодування якої, на думку позивача, підлягає стягненню з відповідача

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 12 січня 2021 року ОСОБА_1 у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати судове рішення, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення є необґрунтованим та незаконним.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначає, що висновки суду про те, що позивач не надав жодних належних доказів на підтвердження позовних вимог є помилковими; судом проігнорована обставина, яка підтверджує наявність моральної шкоди.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду підлягає скасуванню, за таких підстав.

Статтею 13 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до вимог частини другої ст.367 ЦПК України, апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову, виходив з того, що позивачем не надані належні докази на обґрунтування позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що постановою Іллічівського міського суду Одеської області від 11 березня 2019 року (справа №501/514/19) ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340,00 грн. Постанова набрала законної сили (а.с.12).

Так, згідно вказаної постанови, судом було встановлено, що 13 лютого 2019 року о 08 годині 15 хвилин, ОСОБА_2 , на вул. Олександрійська, 21, в м. Чорноморську Одеської області, керуючи автомобілем «Daewoo Lanos», номерний знак НОМЕР_1 , в порушення п.16.2 Правил дорожнього руху, на регульованому перехресті, повертаючи на вул. Парусна, не надав перевагу в русі пішоходу ОСОБА_1 , внаслідок чого скоїв наїзд на нього, що призвело до механічних пошкоджень транспортного засобу та спричинення легких тілесних ушкоджень ОСОБА_1 у вигляді забиття м`яких тканин області лівого тазостегнового суглоба.

Згідно довідки Державного закладу» Іллічівська басейнова лікарня на водному транспорті МОЗ України №944 від 13.02.2019 (а.с.14), ОСОБА_1 не був госпіталізований в травматологічне відділення а був оглянутий лікарем травматологом, який рекомендував йому звернутись до поліклініки 13.02.2019 року для нагляду у лікаря по місцю проживання. ОСОБА_1 була надана медична допомога у вигляді обробки місця забиття.

Згідно виписки - епікриз з історії хвороби №1683, яку видав Державний заклад «Іллічівська басейнова лікарня на водному транспорті МОЗ України» (а.с.15), позивач ОСОБА_1 знаходився на лікуванні в травматологічному відділенні з 14.02.2019 року по 25.02.2019 року. Клінічний діагноз (мовою оригіналу): «Ушиб мягких тканей области лівого тазобедренного сустава. Ушиб пясто-фалангового сустава 1-го пальца левой кисти. Ушибленная ссадина с/3 левого предплечья».

На а.с.17-21 знаходяться копії чеків ТОВ «Пілот» на придбання ліків на суму 5947 грн.76 коп. та ТОВ «Медфарм» - на суму 131,00 грн.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Згідно зі статтею 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка є законним володільцем є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначено статтею 1166 ЦК України. При цьому у спорах про відшкодування шкоди діє презумпція вини заподіювача шкоди, а на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Судом помилково зазначено, що позивач не довів факт завдання йому шкоди в результаті ДТП 13.02.2019р., адже сам факт ДТП, при якому постраждала людина, завдано шкоди її життю або здоров`ю являє собою підтвердженням перенесеного фізичного болю, моральних страждань та стресу потерпілого ОСОБА_1 .

Однак, колегія суддів зі вказаним висновком не погоджується, виходячи з наступного.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом проігноровано як доказ моральної шкоди преюдиційне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11.03.2019 року знайшли своє підтвердження у відповідності до матеріалів справи, оскільки факт наявності моральної шкоди позивачем був доведений, проте позивач не надав належних доказів щодо її розміру.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка знаходиться у розділі 1, встановлює, що право кожного на життя охороняється законом.

Згідно ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина`є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та інше.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

У справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року Європейський суд зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п.1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків та обставин справи.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Шкода (у тому числі моральна) відшкодовується власником (володільцем) джерела підвищеної небезпеки.

Колегія суддів вважає, що події ДТП змінили нормальний, звичний для ОСОБА_1 спосіб життя, душевний стан, у зв`язку з чим йому була спричинена моральна шкода, яка виразилася у душевних стражданнях та враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, положення ст.ст. 23, 1167 ЦК України, роз`яснення, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди», колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, оцінивши досліджені докази в їх сукупності, виходячи з підстав пред`явленого позову, з урахуванням спричинених легких тілесних ушкоджень, спричинений короткочасний розлад здоров`я, враховуючи характер і обсяг душевних страждань позивача, колегія суддів вважає, що справедливою компенсацією перенесених моральних страждань, у зв`язку зі зміною звичного ритму життя, буде стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог про стягнення моральної шкоди, зроблені при невідповідності висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням того, що рішення суду про відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню зі стягненням на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 5 000 грн., що складає 33% від позовних вимог, з ОСОБА_2 за розгляд справи у суді апеляційної інстанції та першої інстанції підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640,33 грн.(768,4+1152,6=1921, 1921*33%=640,33) в дохід держави, з урахуванням розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 січня 2021 року скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 простягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) моральну шкоду у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 640 гривень 33 копійки.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 23 липня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ Т.В. Цюра