22-ц/804/1422/21

Номер провадження 22-ц/804/1422/21
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 липня 2021 року м. Маріуполь
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Лопатіної М.Ю., Пономарьової О.М.,
секретар судового засідання Целовальник К.А.,
учасники справи:
представник позивача адвокат Кашуба Наталя Олександрівна,
відповідач ОСОБА_2 ,
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Кашуба Наталя Олександрівна, на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області з позовом до ОСОБА_3 про припинення стягнення аліментів.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12.10.2009 року на ОСОБА_1 покладено обов`язок по сплаті аліментів на користь ОСОБА_2 , на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 500 грн щомісячно, починаючи з 15.09.2009 року і до досягнення дитиною повноліття. 17.12.2014 року рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області змінено розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини шляхом збільшення їх розміру з 500 грн. до 750 грн., починаючи з 29.10.2014 року до досягнення дитиною повноліття. Разом з тим у свідоцтві про народження ОСОБА_4 , який родився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Таким чином, позивач не є батьком дитини. Зі свідоцтва про народження неможливо встановити спорідненість (кровний зв`язок) між дитиною та позивачем, що унеможливлює породження будь-яких прав та обов`язків з боку позивача. Відповідач ОСОБА_2 з заявою про встановлення батьківства до суду не зверталась. На підставі викладеного позивач просить суд припинити стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 березня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Кашубу Н.О., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 березня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що в порушення вимог ЦПК України, норм міжнародного права щодо розумного строку розгляду справи, дана справа розглядалася судом з грубим порушенням строків розгляду цивільних справ.

При постановленні рішення судом не були взяті до уваги норми цивільного та сімейного законодавства, зазначені в позові, які регулюють підстави виникнення обов`язків матері, батька та дитини, а також порядок визначення походження дитини від батьків, що призвело до триваючого порушення прав ОСОБА_1 . Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не припинив порушення прав позивача.

Апелянт звертає увагу суду на те, що батьківство позивача стосовно дитини ОСОБА_2 не встановлювалося. ОСОБА_2 має офіційний статус одинокої матері, отримує соціальну допомогу від держави. ОСОБА_1 не має юридично встановленої спорідненості з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як батько з сином, та відповідно в ОСОБА_1 не можуть виникати передбачені законодавством права та обов`язки як батька дитини.

Судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії", серія А, № 303-А, параграфи 29-30).

Суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував наведені обставини, у зв`язку з чим зробив помилковий висновок про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення рішення, яке не відповідає судовій практиці та де порушено норми матеріального та процесуального права. Рішення постановлене без додержання вимог ст. 263 ЦПК України.

Відповідач не скористалася своїм правом на надання відзиву на апеляційну скаргу.

Сторони до апеляційного суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Враховуючи положення ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку учасників справи в судове засідання, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12.10.2009 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 500,00 грн. З мотивувальної частини вказаного рішення вбачається, що судом при розгляді вказаної цивільної справи встановлено, що ОСОБА_5 є батьком неповнолітнього ОСОБА_4 ..

Згідно з рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17.12.2014 року збільшено розмір аліментів, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - з 500грн. до 750 грн.

Як вбачається зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Жовтневим відділом РАЦС Маріупольського МУЮ Донецької області 26.12.2008 року, батьком неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , записаний ОСОБА_3 , відомості про громадянство відсутні; матір`ю ОСОБА_2 , громадянка України.

Звертаючись до суду із позовом, позивач посилався на те, що він юридично не є батьком дитини, на утримання якої з нього стягуються аліменти.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що при вирішенні в суді спорів про стягнення аліментів з позивача, про зміну їх розміру в 2009 році, в 2014 році позивач визнавав себе батьком дитини, не заперечував проти обов`язку утримання ОСОБА_4 , незважаючи на те, що у вказаних справах не було інших даних про народження дитини. ОСОБА_1 не заперечував проти судових рішень, ніяким чином не оспорював висновки судових рішень про його обов`язок по утриманню дитини як її батька.

Враховуючи наведене, необхідність насамперед захисту прав та інтересів неповнолітньої дитини, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для припинення стягнення аліментів на утримання дитини.

Не погодитися із таким висновком суду неможливо.

Судом правильно зазначено, що статтею ст.51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною другою статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено можливість стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Статтею 18 СК України передбачено, що способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушеного права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Згідно вимог ч.4 ст.273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Комплексний аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що аліменти на утримання дитини підлягають сплаті тим з батьків, який проживає окремо від дитини. Повне звільнення платника аліментів від їх сплати можливе лише за його позовом у разі наявності для того істотних обставин.

Разом з тим згідно з положеннями ч.ч. 1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

При цьому за правилами ст.ст.81,89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так, у відповідності до положень процесуального закону судом перевірені обставини справи і проаналізовані докази по справі.

Судом об`єктивно враховано наявність судових рішень, які набрали законної сили, якими встановлено, що він має нести обов`язок по утриманню дитини як її батьком.

Про такі рішення позивачу було достеменно відомо, він висловлював своє ставлення до вимог про стягнення з нього аліментів, визнавав вимоги.

Рішення позивач не оскаржував, погоджувався з висновками судів, отже, питання про батьківство позивача в цих спорах не визивало сумніву, ніким не оспорювалося.

Таким чином, судом при вирішенні даного позову правильно прийнято до уваги положення ч.4 статті 82 ЦПК України, де зазначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивачем до суду не надано відомостей про наявність істотних обставин для припинення стягнення аліментів.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Перевіривши справу, апеляційний суд вважає такий висновок суду правильним.

Доводи позивача про те, що документально його батьківство стосовно дитини, на утримання якої він сплачує аліменти, не встановлено належним чином, підтверджені матеріалами справи. Але разом з тим, позивач ніяким чином не спростував обставини, на підставі яких суд відмовив йому в позові. Жодних переконливих пояснень, чому він протягом 10 років визнавав обов`язок утримання дитини, ОСОБА_1 суду не навів, причин для припинення сплати аліментів, стягнутих судовим рішеннями, не вказував.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом не надано об`єктивної оцінки обставинам справи, не є слушними, спростовуються змістом оскарженого рішення - обставини повно встановлені судом, були предметом перевірки, їм надана відповідна мотивована правова оцінка. Твердження представника позивача в апеляційній скарзі зводяться до незгоди із висновками суду, однак обставин, встановлених судом, не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і на висновки суду не впливають, тому в їх задоволенні належить відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики апеляційний суд вважає наведене судом першої інстанції обґрунтування оскарженого рішення достатнім.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375,381-382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Кашуба Наталя Олександрівна, залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складений 20 липня 2021 року.

Головуючий суддя Є.Є. Мальцева

Судді: М.Ю. Лопатіна

О.М. Пономарьова