Ухвала

13 липня 2021 року

м. Київ

справа № 521/16994/20

провадження № 61-10357ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 квітня 2021 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просила накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 та заборонити чинити перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2020 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 29 квітня 2021 року, заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову було задоволено частково.

Накладено арешт на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 .

В іншій частині заяви відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що між сторонами виник спір щодо права власності на квартиру, позивач обґрунтовано навів припущення, що відчуження відповідачем майна, яке йому належить, виключить можливість у майбутньому виконати рішення суду.

У травні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ «Альфа-Банк» на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 квітня 2021 року.

У касаційній скарзі АТ «Альфа-Банк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки судами не враховано, що заява про забезпечення позову не містить пропозиції щодо зустрічного забезпечення позову, обраний позивачем вид забезпечення позову помилково застосовано до правовідносин, що мають немайновий характер.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із оскаржуваних судових рішень, доданих до скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності.

Відповідно до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено забезпечення позову шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Судами встановлено, що предметом позову у справі № 521/18140/20 є визнання протиправною та скасування державної реєстрації квартири за АТ «Альфа?Банк», скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 34512422 про право власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру.

Встановивши, що між сторонами виник реальний спір щодо правомірності реєстрації права власності на квартиру, тому у разі задоволення позовних вимог забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно унеможливить відчуження вказаного майна третім особам та забезпечить ефективне виконання судового рішення, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що вжиття заходів забезпечення позову є співмірним заявленим позовним вимогам.

Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», відповідно до якого, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Доводи касаційної скарги щодо незастосування судами зустрічного забезпечення Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Отже, наведеними положеннями визначено право суду застосовувати зустрічне забезпечення.

Обов`язок застосування судом зустрічного забезпечення визначається у частині третій статті 154 ЦПК України за умови таких обставин: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Тобто суд першої інстанції зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення за певних обставин, наявність яких відповідачем не наведено.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судами, зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 159 ЦПК України заявник має право на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживались.

До того ж, відповідно до статті 158 ЦПК України заявник наділений правом подати клопотання про скасування заходів забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга АТ «Альфа-Банк» на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 квітня 2021 року є необґрунтованою.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Альфа-Банк» на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 квітня 2021 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян