ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________________
Справа № 686/1696/15-ц
Провадження № 22-ц/4820/259/21
16 березня 2021 року м. Хмельницький
Позов Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.
В решті позовних вимог відмовити.
Однак з таким рішення суду не погоджуюсь з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи у січні 2015 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Справа розглядалася судами неодноразово.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 1172421,22 грн заборгованості за кредитом, що еквівалентно 41895 доларів 35 центів США, 27644,83 грн пені та 17995,57 грн судового збору. В решті позову відмовлено.

Відповідач рішення суду в апеляційному порядку не оскаржив.

Позивач АТ КБ «Приатюанк» з таким рішенням суду не погодилось та подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості в гривні і визначення доларового еквіваленту заборгованості, змінити рішення в цій частині та стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у валюті кредиту (долар США), вказавши на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга мотивована лише тим, що суд неправомірно змінив валюту виконання зобов`язання та присудив з відповідача заборгованість за кредитним договором у гривні.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 23 січня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» задоволено. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2018 року в частині валюти заборгованості змінено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» 41895 доларів 35 центів США та 27644 гривні 83 копійки заборгованості за кредитним договором і 17 995 гривень 57 копійок судового збору. Вирішено питання про стягнення судового збору.

З такою постановою апеляційного суду не погодилась відповідач і подала касаційну скаргу до Верховного Суду, яка була мотивована лише тим, що апеляційний суд з порушенням статті 533 ЦК України стягнув заборгованість у доларах США без еквіваленту до гривні.

Постановою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено. Постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 січня 2019 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції..

Скасовуючи постанову апеляційного суду, суд касаційної інстанції посилався на те, що в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) Верховний Суд дійшов висновку, що «Положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору.

Крім того Верховний Суд вказав, що, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, суд має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, якою був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, в чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги.

Тобто сторонами в судовому процесі є суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх прав та інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Аналізуючи положення вказаної статті, можна зробити висновок, що завданням суду апеляційної інстанції є перевірка рішення місцевого суду лише в межах апеляційної скарги і відносно осіб, які подали таку апеляційну скаргу.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.06.2020 року по справі № 683/1793/16.

У справі, яка переглядається, відповідач ОСОБА_1 рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2018 року про стягнення з неї на користь банку 1172421,22 грн заборгованості за кредитом, що еквівалентно 41895 доларів 35 центів США, 27644,83 грн пені та 17995,57 грн судового збору в апеляційному порядку взагалі не оскаржила.

Натомість апеляційну скаргу на дане рішення подав лише позивач, який мотивовував скаргу, лише тим, що суд неправомірно змінив валюту виконання зобов`язання та присудив до стягнення з відповідача заборгованість за кредитним договором у гривні, а не в доларах США.

Тобто питання щодо обов`язку дотримання позивачем досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, законності умов договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів не є доводами апеляційної скарги позивача та предметом апеляційного розгляду.

В свою чергу відповідач погодилась з оскаржуваним рішенням суду, його в апеляційному порядку взагалі не оскаржила.

З огляду на викладене вважаю, що апеляційний суд за відсутності апеляційної скарги відповідача та, розглядаючи лише апеляційну скаргу позивача в частині виду валюти, за якою підлягає стягненню кредит, не може скасовувати рішення та стягувати заборгованість по кредиту в меншому розмірі, ніж стягнув суд першої інстанції, з посиланням на ті обставини, які не можуть бути предметом апеляційного дослідження відповідно до норм ст. 367 ЦПК України.

В даному випадку апеляційний суд відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу має розглянути апеляційну скаргу лише в межах доводів апеляційної скарги і, оскільки постановлення нового вирішення призведе до звуження прав апелянта за його ж апеляційною скаргою, не може вийти за межі доводів цієї скарги.

При цьому вважаю, що в розумінні ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, лише в тому випадку, коли задоволення апеляційної скарги призведе до захисту прав апелянта та задоволення його вимог в апеляційній скарзі, що відсутнє в даній цивільній справі.

Також вважаю, що в даному випадку вимоги ч. 5 ст. 411 ЦПК України, за якими висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи не можуть бути застосовані, оскільки виконання таких висновків при новому апеляційному розгляді за апеляційною скаргою саме банку суперечить принципу диспозитивності цивільного процесу та вимогам ст. 367 ЦПК України, яка регламентує апеляційний розгляд справи.

Вказані у постанові Верховного Суду обставини мають бути встановлені та досліджені в суді першої інстанції при новому розгляді справи, а не апеляційним судом при розгляді апеляційної скарги банку за відсутності відповідних доводів апелянта та предмету апеляційного дослідження при розгляді апеляційної скарги.

Суддя Костенко А.М.