Справа № 503/1449/20
Провадження № 2/503/54/21
15 лютого 2021 року м. Кодима
Кодимський районний суд Одеської області у складі:
головуючого - судді Калашнікової Т.О.,
при секретарі Поліковській О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кодима цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком,
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 , мотивуючи позовні вимоги тим, що вказаний житловий будинок належить їй на праві приватної власності. В зазначеному будинку, крім позивача, зареєстрована її дочка ОСОБА_2 . Однак, відповідач не проживає за вищевказаною адресою вже більше 6 років, а саме з 2014 року. На даний час разом із своєю сім`єю відповідач проживає у Великій Британії у м. Лондоні. Тому позивач просить визнати її такою, що втратила право на користування вищевказаним житловим будинком.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги, з усними доповненнями, підтримала та просила суд їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. Виклик відповідача було здійснено відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Наявних у справі доказів достатньо для її розгляду у відсутності відповідача.
Вислухавши позивача, свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , дослідивши письмові докази, які містяться у матеріалах цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Ця обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу будинку від 14.07.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Кодимського районного нотаріального округу Одеської області Бабушкіною О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №806, та копією витягу з реєстру правочинів № 2630400 від 14.07.2006 року (а.с.12-13), а також копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11412127 від 02.08.2006 року (а.с.14) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №226827364 від 05.10.2020 року (а.с.15).
Відповідач ОСОБА_2 є рідною дочкою ОСОБА_1 . Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про народження № НОМЕР_1 від 12.08.1986 року (а.с.31).
Відповідно до відомостей, вказаних у довідці №2522 від 05.10.2020 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб (а.с.17), позивач та її дочка ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
З копії акту обстеження по факту проживання (не проживання) особи на території міста Кодима від 05.10.2020 року (а.с.16) вбачається, що в житловому будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 не проживає з 14.01.2014 року.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 показала, що позивач є її колегою по колишній роботі у банківській установі «Імексбанк». Їй відомо, що дочка позивача ОСОБА_2 майже 8 років тому вийшла заміж, відразу виїхала з житлового будинку АДРЕСА_1 , та на даний час постійно проживає в Англії із сім`єю. Також свідок зазначила, що речей відповідача за вищевказаною адресою не має, та її матір не чинила їй жодних перешкод у користуванні житлом.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показала, що є колегою по роботі позивача та її сусідкою по житловому будинку. Їй відомо, що дочка позивача ОСОБА_2 раніше проживала по АДРЕСА_1 разом із матір`ю. Однак, на даний час відповідач не проживає за вищевказаною адресою майже 8 років, оскільки виїхала за кордон на постійне місце проживання. Також свідок зазначила, що речей відповідача за вищевказаною адресою не має, та її матір не чинила їй жодних перешкод у користуванні житлом.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна особа зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 Цивільного Кодексу України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав.
Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Згідно абзацу 2 п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 2 березня 2016 року № 207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла; і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї; колишніми членами його сім`ї; а також членами сім`ї колишнього власника житла.
Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Водночас, право члена сім`ї власника жилого будинку (квартири), який не є співвласником, на користування цим будинком (квартирою) згідно зі ст.156 ЖК України обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку (квартирі). Виходячи з цього особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням у належному власникові жилому будинку (квартирі), якщо вона вийшла зі складу сім`ї останнього і перейшла проживати в інше місце.
Аналіз змісту статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи, як члена сім`ї власника, в жилому приміщенні більше одного року та відсутність поважних причин.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні. Житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
Ретельний аналіз письмових доказів, що містяться в матеріалах цивільної справи, та показів свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , наданих ними у судовому засіданні, беззаперечно вказує на те, що відповідач ОСОБА_2 з 2014 року не проживає у житловому будинку по АДРЕСА_1 , без поважних причин. Вона постійно проживає за кордоном та не сплачує будь-які кошти за житлово-комунальні послуги, не веде з позивачем спільне господарство, вони не пов`язані спільним побутом, тобто підстав для продовження терміну зберігання за ним права користування спірним житловим будинком немає.
З огляду на ці обставини в сукупності суд вважає, що відповідача належить визнати таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
За правилами ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір та інші судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн, як передбачено ст. 4 ЗУ «Про судовий збір».
Враховуючи вищевикладене, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 гривень 80 копійок.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265, 280 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, - задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, розташованим по АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 судовий збір сплачений позивачем, в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте Кодимським районним судом Одеської області за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через Кодимський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складення тексту рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Повний текст рішення суду складено 24.02.2021 року.

Суддя

Кодимського районного суду Т.О.Калашнікова