Номер провадження: 22-ц/813/1387/21
Головуючий у першій інстанції Коваленко О. Б.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сіваченко Д.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 червня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дютайв», Товариства з обмеженою відповідальністю «П.А.Ф.ЛТД», ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест Лімітед Компані», треті особи: Державний реєстратор Комунального підприємства «Департамент державної реєстрації» Шевченко Максим Олександрович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Розсоха Сергій Сергійович, про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування реєстраційних дій,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

23 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дютайв», Товариства з обмеженою відповідальністю «П.А.Ф.ЛТД», ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТ ЛІМІТЕД КОМПАНІ», треті особи: Державний реєстратор Комунального підприємства «Департамент державної реєстрації» Шевченко Максим Олександрович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Розсоха Сергій Сергійович, про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування реєстраційних дій.

Позивач у позовній заяві просив визнати право власності на майно, витребувати майно із чужого незаконного володіння, скасувати реєстраційні дії, мотивуючи це тим, що майно вибуло із його володіння без її волі, шляхом здійснення шахрайських дій з боку невідомих осіб.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Дютайв», ТОВ «П.А.Ф.ЛТД», ОСОБА_2 , ТОВ «Інвест Лімітед Компані», треті особи: Державний реєстратор Комунального підприємства «Департамент державної реєстрації» Шевченко М.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Розсоха С.С., про визнання права власності на нерухоме майно земельну ділянку площею 0,0755 га за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для індивідуального дачного будівництва, кадастровий номер :26:005:0148, витребування її із чужого незаконного володіння та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про реєстрацію права власності на дану земельну ділянку відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясувано обставин справи, що мають значення для справи, обставини, які суд визнав встановленими, не доведено та порушено судом норм процесуального та матеріального права.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку площею 0,0755 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :26:005:0148 на підставі договору купівлі-продажу від 06.02.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бєлостоцькою М.Л. за №180.

11 лютого 2019 року ОСОБА_1 , на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна б/н від 11.02.2019 року, протоколу №2/19 від 11.02.2019р., видавник ТОВ «ДЮТАЙВ», передала зазначену земельну ділянку до статутного капіталу ТОВ «ДЮТАЙВ».

У подальшому майно передавалося ТОВ «П.А.Ф. ЛТД», ОСОБА_2 та нинішньому власнику ТОВ «ІНВЕСТ ЛІМІТЕД КОМПАНІ». ТОВ «ІНВЕСТ ЛІМІТЕД КОМПАНІ» набуло право власності на об`єкт на підставі цивільно-правової угоди, а саме договору задоволення вимог іпотекодержателя №2070, посвідченого 25.03.2019 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Розсохою С.С. (т.1, а. с. 111).

Представник позивача стверджував, що жодних документів стосовно відчуження майна позивачка не підписувала, оригіналів акту приймання-передачі нерухомого майна б/н від 11.02.2019 року, протоколу №2/19 від 11.02.2019 року в неї немає.

Акт приймання-передачі нерухомого майна б/н від 11.02.2019 року, протокол №2/19 від 11.02.2019 року були витребувані у ТОВ «Дютайв», нотаріуса Фролової Р.В., державного реєстратора Шевченко М.О.

Нотаріус Фролова Р.В. надала відповідь суду, в якій зазначила, що проводила нотаріальну дію, як засвідчення справжності підписів на документах. Згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, зберігання документів, на яких засвідчувався підпис, не вимагається. Ідентифікація особи відбулася за паспортом громадянина України. В судовому засіданні представник позивача підтвердив, що дані паспорту, зазначені в реєстрі вчинення нотаріальних дій, відповідають дійсному паспорту позивача.

Глава 3 Розділу 1 зазначеного Порядку встановлює, що при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами, передбаченими Законом. Посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути прийняті нотаріусом для встановлення його особи під час посвідчення правочинів.

Пункт 1 Глави 5 Розділу 1 Порядку визначає, що дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії, у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

Пункт 5 Глави 7 Розділу 1 Порядку зазначає, що документи, за якими встановлено особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, чи уповноваженого представника, повертаються особам, що їх подали. У реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записуються назва документа, серія, номер, дата його видачі і найменування установи, яка його видала. При посвідченні правочинів, видачі свідоцтв чи оформленні інших документів, примірники яких залишаються у справах нотаріуса, витяг з документа, за яким встановлено особу громадянина, у якому відображено усі заповнені сторінки, що стосуються реквізитів поданого документа, його дійсності та мають значення для вчинюваної нотаріальної дії, долучається до справ нотаріуса.

Глава 11 Розділу 1 Порядку встановлює, що кожній нотаріальній дії присвоюється окремий реєстровий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, позначається на документах, що видаються нотаріусом, чи в посвідчувальних написах.

Нотаріальна дія вважається вчиненою з моменту внесення про це запису до реєстру для реєстрації нотаріальних дій.

Запис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій є доказом вчинення нотаріальної дії.

Глава 7 Розділу 2 Порядку встановлює безпосередньо порядок засвідчення справжності підписів на документах.

Пунктом 6 Глава 7 Розділу 2 Порядку ( в редакції, чинній на момент здійснення нотаріальних дій) встановлено, що нотаріус засвідчує справжність підпису на документах, крім тих, які відповідно до закону або за вимогою сторін підлягають нотаріальному посвідченню.

Нотаріус, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчує факти, викладені у документі, а лише підтверджує, що підпис зроблений певною особою.

На документі може бути засвідчена справжність підпису особи, що підписалась за іншу особу, яка не могла це зробити власноручно внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин. У цьому випадку нотаріус установлює особу як того, хто підписався, так і того, за кого ця особа підписалася.

Про причини, з яких фізична особа, заінтересована у вчиненні нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається в посвідчувальному написі.

Нотаріус не може засвідчувати справжність підпису фізичної особи на документі, у якому стверджуються обставини, право посвідчення яких належить лише відповідному державному органові (час народження, шлюбу, смерті, наявність хвороби, інвалідності, права власності на майно тощо). Справжність підпису на зазначеному документі може бути засвідчена у випадку, якщо документ призначений для подання до компетентних органів іншої держави.

Аналіз зазначених норм Порядку свідчить про правомірність дій нотаріусу ОСОБА_3 та безпідставність твердження позивача щодо обов`язку нотаріусу зберігати копії документів, справжність підпису на яких підтверджувалась, та копій документів, на підставі яких була встановлена особа ОСОБА_1 .

Також судом першої інстанції вірно було досліджено результати експертиз, що містяться в матеріалах справи.

Так, в межах розгляду справи №522/11288/19 судом першої інстанції було витребувано інформацію з Приморського відділу поліції в м. Одесі стосовно кримінального провадження за заявою ОСОБА_1 щодо шахрайських дій стосовно її майна. Слідчим було надано до Приморського суду 18.12.2019 р. результати експертизи підпису ОСОБА_1 , яка встановила, що підписи ОСОБА_1 в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролової Р.В. були здійснені самою ОСОБА_1

27 травня 2020 року представником позивача до матеріалів справи було долучено висновок спеціаліста від 12.03.2020р. №33, який встановив, що підпис ОСОБА_1 на акті приймання-передачі нерухомого майна б/н від 11.02.2019 року, протоколу №2/19 від 11.02.2019 року, видавник ТОВ «ДЮТАЙВ» були ймовірно здійснені не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Суд першої інстанції вірно вважав висновок спеціаліста від 12.03.2020р. №33 неналежним та недопустимим доказом з наступних причин.

Статтею 102 ЦПК України встановлені вимоги до висновку експерта. Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку.У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством.У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Стаття 106 ЦПК України встановлює, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз.

У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

У постанові Великої Палати від 18.12.2019р. по справі 522/1029/18 зазначено наступне:

«66. Так, ст. 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.

67. Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

70. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.»

У висновку спеціаліста від 12.03.2020р. №33 не міститься застережень щодо попередження експерта про кримінальну відповідальність та щодо можливості надання його до суду, тому суд першої інстанції правильно не взяв висновок до уваги при ухвалені рішення по справі.

Суд першої інстанції також дослідив долучені позивачем докази, отримані в межах кримінального провадження №0000115 від 29.01.2020р. Так в постанові Одеської міської прокуратури від 27.05.2020р. зазначено, що відповідно до листа ОНДІСЕ МЮУ від 12.09.2019р. документи, надані на експертизу, зроблені нерукописним способом. З аналізу наданих до суду документів вбачається, що для встановлення способу здійснення підписів Акт приймання-передачі нерухомого майна б/н від 11.02.2019 року, протокол №2/19 від 11.02.2019 року були направлені на судово-технічну експертизу. Відповідно до висновку судово-технічної експертизи від 15.05.2020р. підписи на Акті приймання-передачі нерухомого майна б/н від 11.02.2019 року, протоколі №2/19 від 11.02.2019 року були виконані не рукописним способом.

Також відповідно до опису речей і документів від 14.03.2019р. здійсненому під час вилучення документів із реєстраційної справи ТОВ «ДЮТАЙВ», вбачається, що в матеріалах реєстраційної справи відсутні оригінали документів, зокрема Акту приймання-передачі нерухомого майна б/н від 11.02.2019 року, протоколу №2/19 від 11.02.2019 року.

Твердження позивача, що зазначені обставини свідчать про вибуття майна поза волею позивача суд першої інстанції оцінив критично. Так з аналізу зазначених вище документів вбачається, що відсутні оригінали Акту приймання-передачі нерухомого майна б/н від 11.02.2019 року, протоколу №2/19 від 11.02.2019 року, що може свідчити про можливе порушення державним реєстратором порядку проведення реєстраційних дій та не збереження оригіналів документів у реєстраційній справі. Також, відповідно до матеріалів справи та тверджень представника Позивача, на час винесення рішення по справі жодній особі не було пред`явлено обвинувального акту чи винесено обвинувального вироку в межах кримінальних справ за заявами ОСОБА_1 стосовно вчинення щодо неї шахрайських дій та незаконного вибуття з її власності майна. Зазначені обставини також свідчать про недоведеність Позивачем обставин викладених ним в своїй позовній заяві.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що представник позивача адвокат Аветян А.Г. подав під час розгляду справи заяву про призначення судової почеркознавчої експертизи, проведення якої просив доручити Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз (65026, м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 21).

Водночас позивач ОСОБА_1 надала до суду заяву (т. 1, а.с. 217), в якій відмовилася з`являтися до суду та просила не викликати її в судові засідання, незважаючи на визнання явки позивачки обов`язковою. Через неможливість відібрати зразки підпису, що унеможливлює здійснення судової почеркознавчої експертизи, а також порушення строків (подання заяви під час судового розгляду, після надання пояснень у даній справі) у задоволенні заяви було відмовлено.

Щодо вимог позивача про визнання права власності та витребування майна, суд першої інстанції вірно зазначив наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві, зокрема, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації.

Право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає з дня державної реєстрації (ст. 182 ЦК України), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Для набуття набувачем права власності на майно передбачена наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 ЦК України випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Право на пред`явлення позову на підставі ст. 392 ЦК України про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою належить виключно власнику, яким ОСОБА_1 з 11 лютого 2019 року не є. Право власності ОСОБА_1 до 11.02.2019р. не оскаржується жодним із заявлених відповідачів.

ТОВ «ІНВЕСТ ЛІМІЕТД КОМПАНІ» набуло право власності на об`єкт на підставі цивільно-правової угоди, а саме договору задоволення вимог іпотекодержателя №2070, посвідченого 25.03.2019 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Розсохою С.С.

При цьому вказаний договір за своєю природою є відплатним. Так пунктом 6 Договору задоволення вимог іпотекодержателя визначено, що згідно Договору іпотеки Іпотекодержатель (ТОВ «ІНВЕСТ ЛІМІТЕД КОМПАНІ») набуває право на звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем ( ОСОБА_2 ) умов договору позики, в тому числі у випадку одноразової чи неодноразових про строчок Іпотекодавцем сплати та/або неповернення позики Іпотекодержателю, порушення інших умов договору позики,а також у випадку порушення Іпотекодавцем умов договору іпотеки, в т.ч. умов зберігання або експлуатації предмета іпотеки незалежно від настання строку виконання по договору позики, набувають право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання договору позики, якщо Іпотекодержаель та Іпотекодавець не досягнуть згоди про інше.

Відповідно до п.6.3 Договору задоволення вимог іпотекодержателя, з моменту набуття права власності Іпотекодержателем на предмет іпотеки заборгованість Іпотекодавця по Договору про надання поворотної фінансової допомоги (позики) від 27.02.2019 року вважається погашеною.

Тобто, за рахунок предмету іпотеки (земельна ділянка площею 0,0755 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :26:005:0148) ТОВ «ІНВЕСТ ЛІМІТЕД КОМПАНІ» боргові зобов`язання між ОСОБА_2 та ТОВ «ІНВЕСТ ЛІМІТЕД КОМПАНІ» були погашені, що свідчить про характер відплатного набуття права власності ТОВ «ІНВЕСТ ЛІМІТЕД КОМПАНІ» на спірне майно.

Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. У випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом (висновки із узагальнення Верховного Суду України Практики розгляду судами справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008 року).

В свою чергу неправомірність набуття ТОВ «ІНВЕСТ ЛІМІТЕД КОМПАНІ» права власності на спірні об`єкти не встановлена судом.

За змістом положень ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ч. 1 ст. 387 ЦК).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Зазначена норма передбачає вичерпне коло підстав, за яких власник зберігає право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Такою підставою є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд повинен встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК, зокрема чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04.07.2018р. року у справі № 569/1221/16-ц.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до правової позиції, сформульованої в листі № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупної наявності трьох умов: а) набувач має бути добросовісним набувачем він не повинен знати, що купує майно не у власника; б) майно має бути придбане за гроші, тобто повинно бути саме купленим; в) власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором (схову, майнового найму) іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Колегія суддів враховує і позицію Європейського суду з прав людини в іншій справі, де суд вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що Яр., який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту.

Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до Яр. як спадкоємця ОСОБА_4 , відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру Яр. стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви Яр. про визнання його спадкоємцем ОСОБА_5 .

По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені Яр. для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності ОСОБА_6 . Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях ОСОБА_6 . В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій Яр. було порушено. З огляду на, що Яр. був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття Р. квартири Яр. практично збіглося з його визнанням як спадкоємця ОСОБА_4 і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії Яр. і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду.

Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року)

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача.

Таким чином застосування положень ст. 387 ЦК України не може мати місце у спірних правовідносинах, оскільки відповідною правовою підставною для набуття ТОВ «ІНВЕСТ ЛІМІТЕД КОМНАНІ» права власності на належні йому об`єкти нерухомості став договір задоволення вимог іпотекодержателя №2070, посвідчений 25.03.2019 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Розсохою С.С., незаконність якого не встановлена ані законом, ані судом.

Суд першої інстанції вірно вважав, що позивач не довела належним чином вибуття майна поза її волею, а також зазначає, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, як б спростовували добросовісність набуття майна ТОВ «ІНВЕСТ ЛІМІТЕД КОМПАНІ».

Отже, за правилом ст. 388 ЦК України суд не вправі витребувати спірне майно від добросовісного набувача ТОВ «ІНВЕСТ ЛІМІТЕД КОМПАНІ», який є добросовісним набувачем, та набув майно у власність на відплатній основі за договором задоволення вимог іпотекодержателя №2070 від 25.03.2019 року, придбав майно, яке не вибувало поза волею позивача з його власності.

Щодо вимог про скасування записів про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, ці вимоги є похідними від вимоги про визнання права власності та витребування майна, а з огляду на безпідставність основних вимог ОСОБА_1 то і вимоги про скасування відповідних записів задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у провадженні Одеського апеляційного суду перебувала цивільна справа №520/17197/19 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Дютайв», ТОВ «П.А.Ф. ЛТД», ОСОБА_2 , ТОВ «ІНВЕСТ ЛІМІТЕД КОМПАНІ», треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Державний реєстратор Комунального підприємства «Департамент державної реєстрації» Шевченко М.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Розсоха С.С., про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування реєстраційних дій.

Постановою Одеського апеляційного суду від 30 грудня 2020 року апеляційну скаргу адвоката Аветяна Артура Георгійовича в інтересах ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 червня 2020 року залишено без змін.

Вказане судове рішення набрало законної сили, ніким не оскаржено.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили.

Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.

Обставини цивільної справи №520/17197/19 тотожні обставинам даної цивільної справи, оскільки під час розгляду першої справи досліджувались однакові докази (акт приймання-передачі нерухомого майна б/н від 11.02.2019 року, протокол №2/19 від 11.02.2019р., договір задоволення вимог іпотекодержателя №2070, посвідченого 25.03.2019 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Розсохою С.С.) та їм надано відповідну оцінку колегією суддів у судовому рішенні апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 липня 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк