ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 547/787/20 Номер провадження 22-ц/814/1385/21Головуючий у 1-й інстанції Харченко В. Ф. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.

Суддів: Бондаревської С.М., Пилипчук Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 13 квітня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Оболонської сільської ради Семенівського району Полтавської області, ОСОБА_2 , треті особи - Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, Семенівська районна рада Полтавської області, Кременчуцька районна рада Полтавської області, про визнання права довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку в порядку спадкування за законом

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції

У серпні 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом про визнання за ним права довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку площею 46,7 га для ведення селянського (фермерського) господарства на території Семенівського району Полтавської області згідно з Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею від 1993 року серії Б № 052633, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право користування землею № 17 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову вказано, що у 1993 році виконавчий комітет Семенівської районної ради Полтавської області надав спадкодавцеві, ОСОБА_3 , у довічне успадковане володіння земельну ділянку за вказаним державним актом. На базі вказаної земельної ділянки ОСОБА_3 створив фермерське господарство Озера, яке використовувало і використовує землю. ОСОБА_3 помер у 2016 році.

Позивач вважає, що як син померлого, має право успадкувати права на вказану земельну ділянку, однак в межах відкритої приватним нотаріусом спадкової справи №202/2016 йому було відмовлено в оформленні спадкових прав.

Рішенням Семенівського районного суду від 13 квітня 2021 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

короткого змісту вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 прохав рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

Вказував, що при ухваленні рішення місцевий суд не врахував той факт, що у відповідності з вимогами ст. 206 ЦПК України відповідачі позов визнали.

Суд невірно визначив правову природу Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, визнавши його Державним актом про право постійного користування земельною ділянкою; неналежним чином оцінив зміст цього Державного акту.

Не врахував правового висновку, висловленого в постанові Великої палати Верховного Суду від 23.06.2020 року щодо успадкування права довічного успадковуваного володіння.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_2 подала до суду заяву про те, що вона не заперечує проти задоволення позовних вимог позивача у справі та задоволення його апеляційної скарги.

Представник відповідача, Оболонської сільської ради, надав до суду заяву, відповідно до якої підтримав апеляційну скаргу.

У судове засідання заявник, ОСОБА_1 та його представник, адвокат Пироженко О.М. не з`явилися, будучи належним чином повідомлені судом про дату, час і місце розгляду справи.

Адвокат Пироженко О.М. 14.07.2021 року надав до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю явки до суду через перебування за кордоном, на підтвердження чого надав пасажирський квиток.

Дослідивши матеріали справи, суд не вбачає обґрунтованих підстав для повторного відкладення розгляду справи, оскільки попереднє судове засідання, 07.07.2021, у справі вже відкладалось за заявою адвоката Пироженка О.М. і сторонам було надано достатньо часу для надання заяв по суті справи чи доповнень до апеляційної скарги.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

За таких обставин, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглянути справу за відсутності всіх учасників справи на підставі наявних у справі матеріалів.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу

Місцевим судом установлено, що за життя спадкодавець, ОСОБА_3 , отримав у безстрокове користування для ведення селянського фермерського господарства 46,7 га землі, що підтверджується Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б № 052633.

На базі вищевказаної земельної ділянки ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 створив селянське фермерське господарство «Озера».

ОСОБА_3 помер у 2016 році.

Його спадкоємцем є позивач у справі - ОСОБА_1 .

Надавши оцінку Державному Акту на право довічного успадкованого володіння землею серії Б № 052633 місцевий суд дійшов висновку, що фактично Державний Акт, хоча і називається Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б № 052633, але фактично це Державний акт про право постійного користування земельною ділянкою, а тому зазначена земельна ділянка не може входити до складу спадкової маси.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суд в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).

Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати.

Право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою запроваджено на законодавчому рівні з 18.12.1990 року після прийняття Земельного кодексу Української РСР, відповідно до якого у довічне успадковуване володіння земля надавалася громадянам Української РСР для ведення сільського (фермерського) господарства, ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, садівництва, дачного і гаражного будівництва, традиційних народних промислів, у разі одержання у спадщину житлового будинку або його придбання (ст. 6 ЗК УРСР).

Статтею 50 цього Кодексу було встановлено, зокрема, що громадянам Української РСР, які виявили бажання вести сільське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їхніх сімей, надаються за їхнім бажанням у довічне успадковане володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Земельний кодекс України в редакції від 13.03.1992 року (який набрав чинності з 16 травня 1992 року) не передбачав такого виду права як довічне успадковане володіння земельною ділянкою.

Відповідно до п. 8 Постанови Верховної Ради України від 13.03.1992 р. №2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 р. №5 рп визначено, що Земельним кодексом Української РСР від 18.12.1990 р. запроваджено нову форму володіння землею довічне успадковуване володіння. Земельний кодекс України в редакції від 13.03.1992 р. закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їхній вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, довічного успадкованого володіння або тимчасового користування. При цьому, в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з не переоформленням правового титулу. При вирішенні спору необхідно врахувати і правові позиції висловлені в постановах Великої палати Верховного суду від 20.11.2018 справа № 368/54/17, від 11 грудня 2019 року справа № 188/1124/15-ц та від 23.06.2020 року справа № 79/1043/16-ц щодо наступних правових висновків.

Право постійного користування (на підставі відповідного державного акту) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.

З моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав саме для ведення такого господарства його засновник, переходить до цього господарства. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство.

Право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. У такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець.

Так само підлягає успадкуванню право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою.

При вирішенні спору місцевий суд вірно врахував зазначені вище норми матеріального права.

Зі змісту рішень Семенівської районної ради народних депутатів від 16 лютого 1993 року вбачається, що було прийнято рішення виділити ОСОБА_3 земельну ділянку площею 40 га для створення фермерського господарства площею 40 га (а.с. 130, 131, 133).

Місцевий суд вірно встановив, що ОСОБА_3 у 1993 році отримав державний акт Серії Б № 052633, який був зареєстрований під номером 17.

Проаналізувавши зміст вказаного Державного акту, із якого слідує, що ОСОБА_3 виділяється земельна ділянка в безстрокове і безплатне землекористування площею 46,7 га. (а.с. 12, 97, 122.) та, встановивши, що рішення про виділення земельної ділянки ОСОБА_3 приймалося Семенівською районною радою народних депутатів у 1993 році (, коли законодавство (Земельний кодекс України в редакції від 13.03.1992 року (який набрав чинності з 16 травня 1992 року) не передбачало такої форми, як довічне успадковуване володіння, місцевий суд вірно зробив висновки про те, що ця земельна ділянка була виділена спадкодавцю, ОСОБА_3 , в постійне користування.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначав, що йому для ведення селянського (фермерського) господарства також було видано Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею 10.6 га серії Б 053848, що зареєстрований за номером 7, (а.с. 90).

На рахунок цього доводу заявника, слід зазначити, що зі змісту вказаного Державного акту вбачається, що він виданий йому на підставі рішення Семенівської районної ради народних депутатів Семенівського району Полтавської області Української РСР від 06 травня 1992 року, коли діяв Земельний кодекс Української РСР від 18.12.1990, який передбачав таку форму, як довічне успадковуване володіння, на відміну від Державного акту, належного спадкодавцю, ОСОБА_3 , виданого на підставі рішень місцевої ради від 16 лютого 1993 року (коли набрав чинності Земельний кодекс України, який не передбачав такої форми).

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині висновків місцевого суду не спростовують та не входять до предмету спору у даній справі.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на визнання позову відповідачами.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

З урахуванням вищенаведених судом обґрунтувань, визнання позову відповідачами, а саме Оболонською сільською радою Семенівського району Полтавської області та ОСОБА_2 , суперечить вимогам закону, відповідно відсутні підстави для прийняття такого визнання судом та задоволення позовних вимог.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених під час апеляційного розгляду справи, відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 13 квітня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 13 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 липня 2021 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді С.М. Бондаревська

Л.І. Пилипчук