Справа № 703/2284/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Прилуцького В.О.

секретаря судового засідання Кочеткової І.В.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

До Смілянського міськрайонного суду Черкаської області звернувся із позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх вимог за позовом зазначив, що 14 листопада 1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Смілянської міської ради народних депутатів Черкаської області було зареєстровано шлюб між ним та відповідачем, про що видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 .

14 червня 2016 року шлюб між ними розірвано, про що складено Смілянським МВ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області актовий запис №32.

Під час перебування в шлюбі подружжям було нажито майно, а саме: 22 червня 2006 року частину вбудованого нежитлового приміщення першого поверху та підвалу площею 190,1 кв.м., що по АДРЕСА_1 , де вони з відповідачем здійснювали підприємницьку діяльність та транспортний засіб марки «Ford», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , модель В МАХ, тип Хетчбек В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 . Право власності на зазначене майно було зареєстроване за відповідачем.

Оскільки наступне майно було нажито позивачем та відповідачем за час шлюбу та належить до спільного сумісного майна, а тому позивач просив визнати за ним право приватної власності на 1/2 частку частини вбудованого нежитлового приміщення першого поверху та підвалу (літ. А, п/д) площею 190,1 кв.м., що по АДРЕСА_1 та 1/2 частину автомобіля «Ford», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , модель В МАХ, тип Хетчбек В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 .

Ухвалою суду від 05 червня 2019 року за заявою позивача в порядку забезпечення позову заборонено відчуження частини вбудованого нежитлового приміщення першого поверху та підвалу (літ. А, п/д) площею 190,1 кв.м., що по АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу комунального майна, посвідченого 22 червня 2006 року приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В. та зареєстрованому в реєстрі за № 3321 та автомобіля «Ford», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , модель В МАХ, тип Хетчбек В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , належного ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаюча по АДРЕСА_2 ) на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 .

У судовому засіданні представник позивача підтримав ОСОБА_1 підтримав заявлені вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 просили у задоволенні позову відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 статті 52 Цивільного кодексу України фізична особа підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи підприємця, як майно для професійної діяльності члена сім`ї, і яке придбано за кошти від своєї діяльності як підприємця і використовується в його підприємницькій діяльності не в інтересах сім`ї, слід розглядати як його особисту приватну власність відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання статей 60,61 Сімейного кодексу України.

Усе майно, а саме частину вбудованого нежитлового приміщення першого поверху та підвалу (літ. А, п/д) площею 190,1 кв.м., що по АДРЕСА_1 та автомобіль «Ford», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , модель В МАХ, тип Хетчбек В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 - придбано хоча і в період шлюбу між позивачем та відповідачем, проте виключно за особисті кошти відповідача від здійснення ним підприємницької діяльності як суб`єктом підприємницької діяльності - підприємця, а тому вони не є спільною сумісною власністю подружжя і не підлягають поділу.

Заслухавши учасників судового розгляду, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні докази у справі, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ст. 81 ЦПК вказує на те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.1 ст.21 Сімейного кодексу України - шлюб є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

В частині ст. 61 СК України визначений перелік обєктів права спільної сумісної власності: будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту; заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно з ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

На підставі зазначених норм, майно подружжя підлягає поділу на рівні частки.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У тому разі, якщо досягти домовленостей з стороною не можливо, слід застосовувати норми статті 364 ЦК України.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

В частині 2 зазначеної статті передбачено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Норма частини 4 врегульовує, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

В п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя - зазначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У судовому засіданні встановлено, що сторони по справі з 14 листопада 1997 року по 14 червня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі ними було придбано наступне майно:

частина вбудованого нежитлового приміщення першого поверху та підвалу площею 190,1 кв.м., що по АДРЕСА_1 , де відповідно до договору купівлі-продажу комунального майна від 22 червня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В., зареєстрованого в реєстрі за №3321та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником якої є відповідач з 2006 року, тобто майно придбане під час шлюбу;

транспортний засіб марки «Ford», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , модель В МАХ, тип Хетчбек В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 - відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль належить та зареєстрований на ім`я відповідача, був придбаний 2013 року, тобто під час шлюбу.

Таким чином, зазначене майно є спільною власністю подружжя та куплене на спільні кошти.

У судовому засіданні відповідач та його представник просили відмовити у задоволенні позову, оскільки усе спірне майно придбано хоча і в період шлюбу між позивачем та відповідачем, проте виключно за особисті кошти відповідача від здійснення ним підприємницької діяльності як суб`єктом підприємницької діяльності - Фізичної особи - підприємця.

Однак, суд вважає, що відповідач у судовому засіданні не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своєї версії розподілу спірного майна.

Так відповідачем на підтвердження своєї позиції надані до суду копії кредитного договору № 9см/2006, договору іпотеки № 1-9 см /2006 , застави нерухомого майна № Дз3-9/2006 р від 06.07.2006р, відповідно до яких відповідачка отримала кредит на суму 100000 грн та в забезпечення виконання зобов`язань по зазначеному кредитному договору з ЗАТ КБ Приватбанк передала в заставу своє майною. Дані кошти були використані на купівлю спірного нерухомого майна. Крім того 63360 грн. нею було перераховано як приватним підприємцем за спірне нерухоме майно. Суд зазначає, що надані відповідачкою документи на підтвердження купівлі спірного нерухомого майна , зокрема отримання кредиту на 100000 грн., без надання доказів щодо джерела погашення кредитних зобовязань, не підтверджують, що спірне майно куплене за особисті кошти відповідача. Крім того надані відповідачкою до суду звіти про суми нарахованої заробітної плати та суми на загальнообовязкове державне пенсійне страхування до органів Пенсійного фонду нарахованих внесків носять суто інформаційних характер в даній справі , підтверджують здійснення відповідачкою підприємницької діяльності з найманими працівниками і ніяк не спростовують вимог позивача.

Згідно Постанови Верховного Суду по справі №405/2391/15-ц (провадження №61-21846св18) від 07.11.2018 - тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно Постанови Верховного Суду України по справі №372/504/7 (провадження №14-325цс18) від 22.11.2018 - у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно Постанови Верховного Суду по справі №450/827/14-ц (провадження №61- 1847Осе 18) від 05.12.2018 - системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Згідно Постанови Верховного Суду України по справі №6-1752цс15 від 13.06.2016 - правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 52 ЦК України, де вказано, що ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Згідно ч.2 ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Згідно Постанови Верховного Суду України по справі №389/3345/15-ц (провадження №61-17607св18) від 22.11.2018: одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у статтях 63, 65 СК України.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте за час зареєстрованого шлюбу, за умови, що воно було придбане за рахунок належних подружжю коштів.

При цьому, у разі якщо майном користується приватний підприємець, то в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Таким чином, наведена судова практика повністю спростовує правову позицію відповідача в частині того, що спірне майно не належить подружжю, а придбано ним лише на його особисті кошти як фізичної особи-підприємця.

Всі надані сторонами документи свідчать про те, що все спірне майно набуто у шлюбі, а тому суд вважає, що згідно вимог ст. 60-61СК України та судової практики Верховного Суду України воно є об`єктом права спільної сумісної власності.

Також, відповідно до Роз`яснення Міністерства юстиції України Статус фізичної особи-підприємця: проблеми застосування законодавства від 14.01.2011 - чинне законодавство не виділяє такого суб 'єкта права власності як фізична особа-підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи-підприємця. Законодавство лише встановлює, що фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Отже, суб 'єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому, правовий статус фізичної особи-підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності

Після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого він набув з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємець.

Статус фізичної особи-підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

При цьому, юридичний статус фізична особа-підприємець сам по собі не впливає і ніяким чином не обмежує будь-які правомочності особи, які впливають з її цивільної право-, та дієздатності.

Тому суд вважає, що майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Посилання відповідача, що отриманий ним дохід від здійснення підприємницької діяльності належить тільки йому - не скасовує імперативні положення ст. 60-61 СК України, та жодним чином його дохід не може трансформуватись в особисту приватну власність.

Суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати відповідно матеріалів справи, а саме на правничу допомогу 5300 грн, судовий збір 9605 грн, загалом 14905 грн.

Разом з тим вимога про стягнення з відповідача 2000 грн. витрат за оцінку майна відповідно до висновку авто товарознавчого дослідження вартості транспортного засолбу та висновку оцінки вартості нерухомого майна, проведені оцінювачами суб`єктами підприємницької діяльності ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_6 , не підлягає до задоволення та як не являється судовими витратами в розумінні ст.133 ЦПК України.

При цьому суд ураховує, між ОСОБА_4 та його представником ОСОБА_1 - укладений Договір про надання юридичних послуг від 28 травня 2019, відповідно до п.3 якого: вартість послуг з договору визначається в сумі 5300 грн.

Керуючись ст. 10,12,13,76-78,259, 280-284 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючого по АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , право власності на 1/2 частину автомобіля «Ford», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , модель В МАХ, тип Хетчбек В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 та право приватної власності на 1/2 частку частини вбудованого нежитлового приміщення першого поверху та підвалу (літ. А, п/д) площею 190,1 кв.м., що по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючого по АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , судові витрати в сумі 14905 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23 липня 2021 року.

Головуючий: В. О. Прилуцький