Номер провадження 22-ц/804/208/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2021 року Донецький апеляційний суду складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Агєєва О.В., Канурної О.Д.,

за участю:

секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 234/20791/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Краматорської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 ве-ресня 2020 року (суддя першої інстанції Чернобай А.О.),-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поз-бавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 17 листопада 2007 року вона зареєструвала шлюб з відпо-відачем, 24 березня 2010 року шлюб було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась ди-тина - ОСОБА_4 . З дня народження дитини, відповідач її вихованням та піклуванням не займався. З 2010 року і по теперішній час він не приймає жодної участі у вихованні своєї малолітньої дитини, взагалі не виконує своїх батьківських обов`язків. Таким чином, відпові-дач свідомо нехтує своїми обов`язками, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, самоусунувся як від спілкування з сином, так і від його виховання. На підставі викладеного позивач просила ухвалити рішення про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відношенні його малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути на його утримання аліменти у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття та суму сплаченого судового збору у розмірі 768 грн. 40 коп.

Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 15 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Краматорської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утри-мання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 09 грудня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до не-гайного виконання.

Вирішено питання про стягнення судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, посилаю-чись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 вересня 2020 року в частині вирішення питання про позбавлення батьківських прав та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що з жовтня 2010 року відповідач ухи-ляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не піклується про його фізичний і духов-ний розвиток, не цікавиться його успіхами у навчанні, не забезпечує йому необхідне харчування, не займається його медичним оглядом та лікуванням, діє всупереч його інтересів та зовсім не спілкується з ним, що згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Перешкоди для спілкування відповідача з дитиною нею не створювалися.

Як на порушення норм процесуального права, позивач посилається на ту обставину, що судом першої інстанції не були допитані свідки, про допит яких вона заявляла в суді першої інстанції і які п`ять разів приходили на судовий розгляд. Внаслідок цього суд позбавив її права довести ті обставини, на які вона посилалася подавши позов. Крім того, посилаючись на положення ч. 6 ст. 19 СК України суд міг не погодитися з негативним висновком органу опіки та піклування, який обґрунтовувався недостатністю доказів того, що відповідач ухиляється від виконання обов`язків по вихованню дитини. Наголошує, що нею були подані суду належні та допустимі докази ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків.

В частині стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітнього сина до досягнення ним повноліття рішення суду першої інстанції не оскаржується і в апеляційному порядку не переглядається.

Відповідачем ОСОБА_2 та третьою особою Органом опіки та піклування виконавчого комітету Краматорської міської ради на апеляційну скаргу позивача письмові відзиви не надані.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешко-джає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неу-переджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту по-рушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юриди-чних осіб, інтересів держави.

Згідно частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявни-ми в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи по-силаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 , представник третьої осо-би Органу опіки та піклування Краматорської міської ради не з`явилися, про дату, час та місце роз-гляду справи були повідомлені.

Рекомендовані відправлення з копією апеляційної скарги позивача та судовою повісткою-повідомленням про розгляд справи 17 березня 2020 року на ім`я відповідача ОСОБА_2 , які були йому направлені за його місцем проживання, зазначеним позивачем, повернуті до апеля-ційного суду з причини «адресат за вказаною адресою не проживає» (а.с. 132, 137).

Під час розгляду справи судом першої інстанції вся поштова кореспонденція, яка була напра-влена позивачу, також була повернута до суду з причини «адресат не проживає» (а.с. 31, 52, 54, 63, 80).

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності мож-ливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судо-вого процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники по-винні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними права-ми не допускається.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, сторони в розумні інтервали часу мають вживати за-ходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ у справі "Олександр Шевченко проти України" від 26 квітня 2007 року, заява № 8371/02).

Тобто, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтерва-лом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй про-цесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Від третьої особи Органу опіки та піклування Краматорської міської ради надійшло клопотан-ня про слухання справи у відсутність їх представника (а.с. 140).

Про причини неявки у судове засідання 17 березня 2021 року відповідач не повідомив і відпо-відно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що він не з`явився у судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сто-рони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляцій-ної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно із копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьком зазначено ОСОБА_2 , матір`ю ОСОБА_1 (а.с. 12).

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 24 березня 2010 року (а.с. 14).

Згідно довідки про склад сім`ї № 49221 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з матір`ю ОСОБА_1 (а.с. 11).

Довідкою № 268.1 від 18 листопада 2019 року наданою Краматорською ЗШ № 2 підтверджено, що батько ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 за період навчання сина в школі з 01 вересня 2017 року на батьківські збори до школи не з`являвся, справами сина не цікавився, зі слів матері з сином не спілкується (а.с. 15).

Крім того, судом першої інстанції до матеріалів справи долучено висновок органу опіки та піклування Краматорської міської ради від 30 липня 2020 року, згідно висновку якого вважає не-доцільним позбавляти батьківських прав ОСОБА_2 стосовно сина ОСОБА_4 . Висновок мотивований тим, що матеріали справи не містять достатньо доказів, які б свідчили саме про ухилення ОСОБА_2 від виконання обов`язків по вихованню дитини, тобто свідоме не вчинення дій, направлених на виконання обов`язків за наявності можливості (а.с. 86).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині позбавлення ОСОБА_2 бать-ківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно сина є свідомим нехтуванням своїми батьківськими обов`язками, не надано доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги в оскаржуваній частині апеляційний суд погоджується з такими виснов-ками суду з огляду на наступне.

Як вбачається із тексту позовної заяви, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 підставою позбавлення батьківських прав відповідача зазначила його ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини.

У ст. 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охо-роняються державою.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної зага-льної освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно із ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійс-нення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжна-родними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Вер-ховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціа-льного забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випад-ків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у від-повідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дити-ни. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похі-дними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізич-ний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забез-печують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цін-ностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Слід розуміти, що поняття ухилення від виконання обов`язку і невиконання обов`язку не є то-тожними. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони свідомо не піклу-ються про розвиток дитини, хоча мають реальну можливість для цього.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові нас-лідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення ба-тьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю приро-дою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості від-повідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його бать-ківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Згідно ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У висновку органу опіки та піклування Краматорської міської ради зазначено, що в матеріалах справи немає достатньо доказів, які б свідчили саме про ухилення ОСОБА_2 від виконан-ня обов`язків по вихованню дитини, тобто свідоме не вчинення дій, направлених на виконання обов`язків за наявності можливості. Враховуючи інтереси дитини, а також те, що позбавлення бать-ківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, в з другого боку заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов`язки стосовно дитини, орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно сина ОСОБА_4 .

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про врахування вказаного висновку під час розгляду справи, оскільки він є достатньо обґрунтованим та не спростовується обставинами встановленими судом першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не приймає участі у вихованні сина, що пі-дтверджується наданими позивачем доказами, які свідчать про винну поведінку відповідача у само-усуненні від виконання батьківських обов`язків відносно їхнього сина, не заслуговують на увагу, оскільки не свідчить про винну поведінку відповідача щодо ухилення від виховання сина і свідомо-го нехтування ним своїми обов`язками, оскільки позивач з сином та відповідач мешкають в різних містах, що є об`єктивною обставиною реальної неможливості відповідача відвідувати сина, навча-льний заклад, який він відвідує, так як це потрібно і необхідно.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного циві-льного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що в діях відповідача є винна поведінка щодо ухилення від виховання дитини, свідоме нехтування своїми обов`язками щодо дитини відповідача, оскільки не можна визнати доведеним факт ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків по відношенню до сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , так як обставини, на які посилається позивач як на підставу заявленого позову, а саме невиконання батьком батьківських обов`язків, не знайшли свого беззаперечного доведення, виняткових обставин для задоволення позову суду не наведено, не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання сина і свідомого нехтування ним своїми обов`язками.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі та матеріали справи у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, оскільки позивачем не надані безспірні та достатні докази винної поведінки та свідомого нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, які б свідчили про ухилення від виховання сина, і, як наслідок, необхід-ність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України.

Крім того, не може бути підставою для скасування рішення суду посилання позивача на ту об-ставину, що судом першої інстанції безпідставно не були допитані в судовому засіданні заявлені нею свідки, які неодноразово приходили до суду. Зазначене спростовується матеріалами справи, оскільки згідно тексту ухвали від 05 березня 2020 року про закінчення підготовчого провадження позивач ОСОБА_1 у підготовче судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду надала заяву про проведення підготовчого засідання без її участі. Будь-яких клопотань, пов`язаних з розг-лядом справи, від сторін не надходило, про що зазначено в ухвалі суду (а.с. 38). В судовому засі-данні 13 липня 2021 року, в якому позивач приймала безпосередню участь, клопотання про виклик свідків з зазначенням обставин, які вказані свідки можуть підтвердити, нею не заявлялося. В інші судові засідання позивачем надавались заяви про розгляд справи у її відсутність.

Згідно ч. 2 ст. 182 ЦПК України заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або ус-ній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.

Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви або клопотання визначені ст. 183 ЦПК України.

Частинами 1-3 ст. 91 ЦПК України передбачено, що виклик свідка здійснюється за заявою уча-сника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі.

З аналізу вказаних норм процесуального права вбачається, що виклик свідків здійснюється за письмовою заявою учасника справи (клопотанням), яка має відповідати як вимогам ст. 91 ЦПК України, так і вимогам ст. 183 ЦПК України.

До позовної заяви ОСОБА_1 було додано клопотання про допит свідків, однак пози-вачем не зазначено, які саме обставини кожен із них може підтвердити, і в подальшому в порядку визначеному процесуальним законом, вказане клопотання позивачем у судовому засіданні підтри-мане не було, що позбавило суд оцінити необхідність збирання ним нових доказів та їх належність до предмета доказування.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуаль-ного права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Рішення, що переглядається в апеляційному порядку, є достатньо мотивованим, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу, дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, та вирі-шив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без за-доволення, а рішення суду без змін, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 вересня 2020 року за-лишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному по-рядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 17 березня 2021 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: О.В. Агєєв

О.Д. Канурна