КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«15» липня 2021 року м. Київ

Справа № 367/7392/17

Апеляційне провадження №22-ц/824/7486/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому апеляційну скаргу Служби безпеки України на рішення Ірпінського міського суду Київської області ухваленого під головуванням судді Кафтанова В.В. 03 лютого 2021 року у м. Ірпінь, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом Служби безпеки України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним ордеру на житлове приміщення та виселення зі службового приміщення без надання іншого житлового приміщення,

В С Т А Н О В И В

У жовтні 2017 року представник Служби безпеки України звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати недійсним ордер на службове жиле приміщення від 18 листопада 2004 року №188, виданий виконавчим комітетом Ірпінської міської ради Київської області, та виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зі службової квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та стягнути судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 02 квітня 2003 року ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку в загальній черзі складом сім`ї 4 особи (він, дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 ). З метою зарахування на квартирний облік ОСОБА_1 подав до Житлово-побутової комісії ЦУ СБУ довідку з місця реєстрації його та дружини у двохкімнатній квартирі АДРЕСА_2 , у якій зазначена загальна площа у розмірі 47,2 кв.м. та жила площа - 29,1 кв.м. З наданих ОСОБА_1 документів вбачалось, що йому та його дружині на праві приватної власності у квартирі АДРЕСА_3 належало по 1/5 частки, що складало 11,64 кв.м., що стало підставою для зарахування на квартирний облік. В подальшому ОСОБА_1 був вданий ордер № 188 від 18 листопада 2004 року на службову однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю з 2 осіб.

У 2015 році позивачу стало відомо, що ОСОБА_1 подав до Житлово-побутової комісії ЦУ СБУ недостовірні дані про потребу у поліпшені житлових умов, так як згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15 травня 2002 року №АЕК 353083, він після смерті свого батька ОСОБА_5 успадкував ще 1/5 частку в квартирі АДРЕСА_4 , загальна площа якої визначена 51,8 кв.м., а жила площа - 32,4 кв.м. З огляду на зазначені розміри квартири у м. Києві, ОСОБА_1 та його дружині ОСОБА_2 на праві приватної власності на двох належить 3/5 частки, що складає 19,44 кв.м. жилої площі, що становить по 9,72 кв.м. жилої площі на одну особу, що перевищує норму середньої забезпеченості жилою площею у м. Києві.

Таким чином, ОСОБА_1 у 2002 році свідомо приховано відомості, які свідчать про відсутність потреби у поліпшенні його житлових умов, у зв`язку з чим ним безпідставно отримано ордер від 18 листопада 2004 року № 188 на службову квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 03 лютого 2021 року у задоволенні позову Служби безпеки України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним ордеру на житлове приміщення та виселення зі службового приміщення без надання іншого житлового приміщення - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ордер № 188 був виданий 18 листопада 2004 року і за весь час після його видачі позивач не висував вимогу про повернення/визнання недійсним ордеру, а тому позивачем пропущено строк на звернення із позовом, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 59 ЖК України вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом 3-х років з дня його видачі.

Не погодилась із вказаним судовим рішенням Служба безпеки України, її представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин справи, що призвело до її неправильного вирішення. Представник позивача вказує на те, що ОСОБА_1 у 2003 році свідомо приховав відомості, які свідчать про відсутність потреби у поліпшені його житлових умов (забезпеченість житлом у зв`язку з отриманням частки спадщини), у зв`язку з чим ним безпідставно отримано ордер від 18 листопада 2004 року №188 на службову квартиру АДРЕСА_1 . Також суд першої інстанції не взяв до уваги, що СБУ дізналась про порушення допущені ОСОБА_2 лише у 2015 році, коли він подав до Житлово-побутової комісії ЦУ СБУ копію свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо пропуску СБУ строку на звернення до суду, оскільки позовна заява подана до суду першої інстанції у 2017 році, тобто в межах строків загальної позовної давності.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги СБУ у повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_1 на корить СБУ судовий збір за подання позову та апеляційної скарги в розмірі 8000,00 грн.

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись неодноразово, за адресою зареєстрованого місця проживання, за даними поштового відділення «адресат відсутній». Одну з повісток відповідачем ОСОБА_1 було отримано особисто. А отже відповідачі обізнані про розгляд справи апеляційним судом, однак в жодне з призначених судових засідань не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Тому, керуючись ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 10 січня 2003 року ОСОБА_1 звернувся до позивача з рапортом про включення його та членів його родини на квартирний облік, зазначивши, що він із родиною у складі чотирьох осіб проживають в двокімнатній квартирі житловою площею 29,1 кв.м (7,275 на одну особу) за адресою АДРЕСА_5 /а.с.8/.

Згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 23 листопада 1998 року кв. АДРЕСА_4 належить ОСОБА_1 (відповідач), ОСОБА_5 , ОСОБА_2 (відповідач), ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в рівних частках. Її площа значиться у свідоцтві - 47,2 кв.м. /а.с.13/. За реєстраційним написом ОСОБА_1 належить 1/5 частина кв. АДРЕСА_4 /а.с.9/.

З копії з технічного паспорту на кв. АДРЕСА_4 , наданої при зверненні з рапортом, вбачається, що квартира має загальну площу 46 кв.м., житлова становить 29,1кв.м. /а.с.10/.

Рішенням житлової комісії позивача від 02 квітня 2003 року оформленого протоколом, ОСОБА_1 був зарахований на квартирний облік з сім`єю 4 особи до загальної черги із зазначенням про забезпеченням житлом з урахуванням приватизації /а.с.12/.

Відповідно до довідки КП «Липкижитлосервіс» № 232 від 11 лютого 2004 року в кв. АДРЕСА_4 зареєстрована та проживають сім`я із чотирьох осіб: ОСОБА_1 (відповідач), ОСОБА_2 (відповідач), ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . Квартира має загальну площу 46 кв.м., житлова становить 29,1кв.м. /а.с.14/. Аналогічні дані містяться і в довідці від 29 квітня 2008 року /а.с.22/.

Рішенням керівництва Служби безпеки України № 15 від 21 жовтня 2004 року вирішено надати, зокрема, відповідачу ОСОБА_7 на родину з двох осіб: він та його дружина ОСОБА_2 службове житлове приміщення - ізольовану однокімнатну квартиру АДРЕСА_6 /а.с.15-16/.

Рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області №268/17 від 16 листопада 2004 року кв. АДРЕСА_7 визнана службовим жилим приміщенням та закріплено її за Службою безпеки України /а.с.18-19/.

Виконавчий комітет Ірпінської міської ради 18 листопада 2004 року, на підставі вказаного рішення, видав відповідачам ордер №188 на заняття житлового приміщення жилою площею 17,5 кв.м. - ізольованої однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_8 /а.с.17,33/.

Згідно з довідками КП «Ірпінь» від 06 грудня 2006 року, від 18 січня 2008 року, від 05 січня 2011 року, 04 лютого 2015 року, 04 січня 2016 року відповідачі зареєстровані і проживають в квартирі АДРЕСА_1 /а.с.20,21,23,24,32/.

В лютому 2015 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до позивача з заявою, в якій повідомив про те, що він 14 листопада 2014 року був знятий з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_8 у зв`язку з сімейними обставинами та просив надати йому дозвіл на здійснення повторної реєстрації місця проживання за вказаною адресою /а.с.25/. Рішенням житлово-побутової комісії позивача № 11 від 16 жовтня 2015 року відмовлено відповідачу ОСОБА_1 у наданні такого дозволу /а.с.26-27/.

Разом з тим, за даними адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України, наданими на запит суду при відкритті провадження у справі, відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 /а.с.57/. Відповідач ОСОБА_2 зареєстрованою за вказаною адресою не значиться /а.с.58/.

Згідно з довідкою Виконавчого комітету Ірпінської міської ради № 09 від 10 лютого 2016 року відповідачі на квартирному обліку при виконавчому комітеті не перебувають /а.с.34/.

В травні 2016 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до позивача з заявою, в якій просив виключити надане йому житло - квартиру за адресою: АДРЕСА_8 із складу службового для приватизації з одночасним виключенням його із черги на отримання житла /а.с.28/. За результатами розгляду цього звернення позивачем було вирішено направити запити до Київського міського бюро технічної інвентаризації та нотаріальної контори щодо правовстановлюючих документів на квартиру належну відповідачу за адресою: АДРЕСА_5 /а.с.36-37/.

На запит позивача Київське міське бюро технічної інвентаризації надало копію свідоцтва про право власності від 23 листопада 1998 року, згідно з яким вказана квартира має загальну площу 47,2 кв.м. та належить п`яти особам в рівних частках /а.с.39-40/.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом виданого 15 травня 2002 року відповідач ОСОБА_1 , як син померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , прийняв спадщину, яка складається з 1/5 частини квартири АДРЕСА_4 . В свідоцтві зазначено, що вказана квартира складається з двох кімнат, загальною площею - 51,8 кв.м., в тому числі жилою площею 32,4 кв.м. /а.с.41,44/.

З копії з технічного паспорту на кв. АДРЕСА_4 , наданої нотаріусом, вбачається, що квартира складається з двох кімнат площею 14,5 та 17,9 кв.м., тобто житлова становить 32,4 кв.м. /а.с.37/. В довідці характеристиці від 13 лютого 2002 року загальна площа квартири визначена 51,8 кв.м., житлова площа 32,4 кв.м. /а.с.45/.

В довідці складеній позивачем 05 січня 2017 року, на підставі наведених обставин визначено, що як на час зарахування, так і на час її складення, відповідачам на праві власності належить 19,44 кв.м. жилої площі (3/5 частки) в кв. АДРЕСА_4 , що не дає підстав для перебування на квартирному обліку /а.с.46/.

Рішенням житлово-побутової комісії позивача, оформленим у вигляді протоколу № 3 від 04 квітня 2017 року відмовлено ОСОБА_1 у виключенні з числа службових квартири за адресою: АДРЕСА_8 та знято його з квартирного обліку /а.с.48-49/. Про прийняте рішення позивачем було направлено відповідачу відповідне повідомлення /а.с.50,51/.

В серпні 2020 року позивачем подано клопотання про поновлення строку на пред`явлення вимоги про визнання ордеру недійсним. В обґрунтування клопотання представник позивача посилається на те, що обставини надання недостовірних даних були виявлені лише в 2015 році, що є поважною причиною та підставою для поновлення цього строку /а.с.111-112/.

Відповідач ОСОБА_1 був в першому судовому засіданні, однак пояснення ним не надавались, заява про застосування наслідків пропуску строку звернення до суду вчинена не була. В подальшому ні даний відповідача, ні інший відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положеннями ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) визначено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

В силу ч. 1 ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Статтею 59 ЖК УРСР визначені підстави і порядок визнання ордера на жиле приміщення недійсним.

Так, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

В порядку ст. 117 ЖК УРСР у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Якщо громадяни, зазначені в ордері, раніше користувалися жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, їм повинно бути надано жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше жиле приміщення.

У випадках визнання ордера на жиле приміщення недійсним з інших підстав, крім випадку, передбаченого частиною першою цієї статті, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Статтею 119 ЖК УРСР визначено, що Перелік категорій робітників, яким може бути надано службові жилі приміщення, встановлюється законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік у випадках, які визначаються Радою Міністрів СРСР, службові жилі приміщення можуть надаватися окремим категоріям військовослужбовців.

Порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації (ст.121 ЖК УРСР).

На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (ч.1 ст. 122 ЖК УРСР).

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про Службу безпеки України держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців і працівників Служби безпеки України. Військовослужбовці Служби безпеки України користуються політичними, соціально-економічними та особистими правами і свободами, а також пільгами відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону, інших актів законодавства. Соціальний захист працівників, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, забезпечується на загальних підставах відповідно до законодавства про працю (»).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці забезпечуються жилими приміщеннями державою. Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) та членам їх сімей, які проживають разом з ними, надається жиле приміщення, що має відповідати вимогам статті 50 ЖК України. До одержання постійного жилого приміщення військовослужбовцям, зазначеним у цьому пункті, надаються службові жилі приміщення.

В Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР № 37 від 04 лютого 1988 року у п. 36 визначені співробітники-військовослужбовці СБУ за визначеним нею переліком до одержання ними постійного жилого приміщення.

Відповідно до п.7, 8 розділу ІІ Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР № 37 від 04 лютого 1988 року, перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, встановлюється законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Службові жилі приміщення надаються включеним до згаданого в пункті 7 цього Положення переліку працівникам, які постійно проживають, а також прописані в населеному пункті за місцем розташування відповідного підприємства, установи, організації. З дозволу виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів службове жиле приміщення може бути надано працівникові, який проживав в іншому населеному пункті.

Зазначені приміщення надаються незалежно від перебування працівників на квартирному обліку, без додержання черговості та пільг, установлених для забезпечення громадян житлом, за винятком надання службових жилих приміщень в будинках радгоспів.

Якщо жилі приміщення, в яких проживають відповідні працівники, знаходяться на такій відстані від місця роботи, яка виключає можливість виконання ними трудових обов`язків, надання службових жилих приміщень допускається у випадках, коли ці працівники забезпечені житлом.

Верховний Суд України у п. 7 Постанови Пленуму «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року надав роз`яснення, що на вимоги про визнання недійсним ордера на жиле приміщення за передбаченими ст.59 ЖК підставами поширюється трирічний строк позовної давності. Визнавши причини пропуску цього строку поважними, суд задовольняє обґрунтовані вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З наведених обставин справи вбачається, що відповідач, на час виникнення спірних правовідносин, проходив службу у Службі безпеки України, що визнано сторонами у справі. На підставі рішення позивача, Виконавчий комітет Ірпінської міської ради 18 листопада 2004 року, видав відповідачу ордер №188 на заняття житлового приміщення жилою площею 17,5 кв.м. - ізольованої однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_8 , яке визначене як службове житлове приміщення.

У позові позивач ставить вимогу про визнання ордеру недійсним з підстав подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов. Разом з тим, виходячи з наведених норм чинного законодавства, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. При цьому, зазначені приміщення надаються незалежно від перебування працівників на квартирному обліку, без додержання черговості та пільг, установлених для забезпечення громадян житлом. Таким чином, саме по собі посилання позивача на відсутність підстав для перебування відповідача на квартирному обліку не є правовою підставою для визнання недійсним ордеру виданого на заняття службового приміщення. До того ж, предметом даного спору не є обставини прийняття рішення про зарахування на квартирний облік. В рішенні позивача про надання службових житлових приміщень не зазначено у зв`язку з чим відповідачу було надано житлове приміщення. А наявність у відповідача та його дружини у власності житла, яке знаходиться в іншому населеному пункті, також не дає підстав для визнання недійним виданого ордеру на службове житлове приміщення.

Вказане не було враховано судом першої інстанції, він обмежився загальними нормами щодо права людини на житло та положеннями ст.ст. 9,58,59 ЖК УРСР у підсумку вказавши лише про пропуск позивачем визначеного ч.2 ст. 59 ЖК УРСР строку на звернення до суду. При цьому, судом першої інстанції не врахована вже усталена судова практика, що цей строк є аналогічним строку позовної даності у цивільних правовідносинах, який застосовується як самостійна підстава у разі обґрунтованості заявлених позовних вимог і лише за заявою відповідача здійсненою в ході розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановивши обставини справи, невірно застосував норми матеріального права, проте дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, що дає підстави для зміни рішення суду в мотивувальній його частині, а саме частині правового обґрунтування підстав для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог. Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження частково.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. У даній справі, хоча і доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження частково, проте підстави для задоволення заявлених позовних відсутні, а тому відсутні і підстави для компенсації позивачеві понесених ним витрат пов`язаних з розглядом справи за рахунок відповідачів.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Служби безпеки України - задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 лютого 2021 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови .

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 22 липня 2021 року.