Справа № 182/6898/20
Провадження № 2/0182/336/2021
26.07.2021 м. Нікополь
Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька-Шаховал І.О., розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в її інтересах та інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , третя особа - Служба у справах дітей Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 в її інтересах та інтересах її малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Служба у справах дітей Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В обґрунтування своїх вимог посилається на наступні обставини.
Вона, на підставі договору дарування, посвідченого 18 серпня 2009 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Наявко І.М., є власницею квартири по АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі, крім неї, зареєстрована відповідачка по справі, яка їй доводиться донькою. Однак, остання за адресою реєстрації не проживає, оскільки в 2016 році, одразу після одруження, виїхала з адреси своєї реєстрації в смт.Червоногригорівка, де на даний час і мешкає фактично. Відповідачка витрат по утриманню квартири не приймає, залишається формально зареєстрованою і в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку не бажає. Тому змушена звернутись до суду та дане питання вирішити в судовому порядку.
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2021 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.25-26).
Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Відповідачка своїм правом на подання відзиву не скористалась. Конверт, який був направлений за адресою останнього відомого її місця проживання, повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.30). Крім того, відповідачка повідомлялась про розгляд справи судом на офіційному сайті «Судової влади» (а.с.27).
Представник третьої особи 02 березня 2021 року надав до суду пояснення, згідно яких проти задоволення позову в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 не заперечував. Однак, з позовними вимогами щодо визнання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування вищевказаною квартирою, не погоджується, оскільки діти не можуть самостійно обирати місце свого проживання. Тому, факт їхнього непроживання в спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дітей права користування цим житлом. Тому, з урахуванням вищевикладеного, а також, враховуючи ч.2 ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства», ст.27 Конвенції про права дитини, служба у справах дітей Нікопольської міської ради вважає недоцільним визнавати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 (а.с.29).
Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.
Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.
Згідно ст.71 ЦК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , на підставі договору дарування, посвідченого 18 серпня 2009 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Наявко І.М., належить квартира по АДРЕСА_1 (а.с.4-5). Відповідно до довідки від 17 листопада 2020 року, виданої ОСББ «ГЛОБУС-ПЛЮС», у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з малолітніми дітьми: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с.9). Однак, відповідачка разом з дітьми за адресою реєстрації не проживає з 2016 року. Факт її непроживання підтверджується актом від 18 листопада 2020 року, складеного ОСББ «ГЛОБУС-ПЛЮС» (а.с.8).
Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 за адресою своєї реєстрації не проживає з 2016 року без поважних причин, не сплачує кошти за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири та добровільно не усуває ці порушення, а тому, виходячи із вимог ст.71 ЖК України, позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню.
Що стосується позовних вимог в частині зняття з реєстрації малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , то суд, вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Як вбачається зі ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
У даному випадку місцем проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є місце проживання їхньої матері ОСОБА_2 . Тому, суд не приймає пояснення представника органу опіки та піклування щодо необхідності збереження реєстрації дітей у квартирі, яка належить їхній бабусі ОСОБА_1 .
Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно постанови Верховного Суду України від 16.01.2012 року, вирішення питання про зняття особи з реєстрації залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156, ЖК УРСР; ст.405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас вимогу про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Отже, в судовому засіданні доведено, що відповідачка з дітьми у квартирі добровільно не проживає, наміру вселитися в квартиру та проживати в ній не виявляла, не проживає з дітьми у квартирі без поважних причин з вересня 2016 року. А тому, суд вважає, що ОСОБА_2 разом зі своїми дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
На підставі викладеного та керуючись, ст.405 ЦК України, ст.2-5, 9-10, 12, 28, 131, 223, 258-259, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в її інтересах та інтересах її малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Служба у справах дітей Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал