КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/3221/2021 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 червня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сержанюка А.С., Гуль В.В.,

за участю секретаря: Карпенка В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 грудня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Києво - Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Свої вимоги мотивував тим, що між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики від 11.10.2017 року на суму у розмірі 350 000,00 доларів США., який зобов`язувалася повернути до 11.10.2018 року, але після закінчення строку повернення коштів, відповідач категорично відмовляється від повернення позичених коштів.

Також позивач вказував, що зобов`язання відповідача ОСОБА_3 за договором позики були забезпечені договором поруки від 11.10.2017 року, укладеним між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 , остання взяла на себе зобов`язання перед позивачем відповідати по зобов`язанням відповідача ОСОБА_3 , які виникають з умов договору позики повністю в розмірі 350 000,00 доларів США.

Зазначав, що, оскільки за договором позики від 11.10.2017 року відповідач ОСОБА_3 позичила 350 000,00 доларів США, то з урахування курсу НБУ станом на дату звернення з позовом, який становив 2780,81 гривень за 100 доларів США, гривневий еквівалент складає 9 732 835,00 (дев`ять мільйонів сімсот тридцять дві тисячі вісімсот тридцять п`ять) грн.

Посилаючись на викладене вище просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість у розмірі 9 732 835,00 грн., а також сплачений ним судовий збір.

Рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 27 грудня 2018 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення коштів - задоволено частково.

Стягнуто солідарно зі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики та поруки від 11.10.2017 у розмірі 9 543 800 гривень 00 копійок.

Стягнутоз ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 405 грн.

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 405 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалось на те, що ні з позивачем ОСОБА_2 , ні з відповідачем ОСОБА_3 вона особисто не знайома, та ніколи не підписувала договорів поруки від 11.10.2018 року., про існування цивільної справи стало відомо випадково у грудні 2020 року, зазначає, що про обставини, нібито складання договору позики від 11.10.2017 року та договору поруки від 11.10.2018 року апелянту нічого не відомо.

Вважає, що вказана справа є наміром заволодіти або придбати права на майно шляхом обману.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої та апеляційної інстанції було встановлено, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 11.10.2017 було укладено договір позики, (а.с. 11)

Згідно з п. 1.1 цього договору позивач позичив відповідачу ОСОБА_3 350 000,00 доларів США.

За вказаним договором позики відповідач ОСОБА_3 зобов`язувалася повернути позивачу позичені гроші до 11.10.2018 року.

Також встановлено, що 11.10.2017 року з метою забезпечення зобов`язання відповідача ОСОБА_3 за договором позики від 11.10.2017 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір поруки, (а.с.13-14).

У відповідності до умов п. 2 договору поруки відповідач ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання перед позивачем відповідати по зобов`язанням відповідача ОСОБА_3 , які виникають з умов договору позики повністю в розмірі 350 000,00 доларів США.

Встановлено, що згідно копій вимог 16.10.2018 року позивач вручив відповідачу ОСОБА_3 та поручителю ОСОБА_1 вимоги про повернення йому позичених згідно з договором позики від 11.10.2017 року коштів у розмірі 350 000 доларів США до 01.11.2018 року.(а.с. 29-31).

Також встановлено, що на час розгляду справ відповідач ОСОБА_3 не повернула позивачу позичені кошти, то відповідно до договору поруки від 11.10.2017 року та вимог вище згаданого законодавства ці кошти зобов`язана повернути позивачу також і відповідач ОСОБА_1 , як поручитель.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 солідарне стягнення коштів з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач свої зобов`язання по договору позики щодо надання коштів виконав, однак виконання зобов`язань порушено з вини відповідачів, а тому є всі підстави для солідарного стягнення коштів.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З огляду на ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

За приписами ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Частиною 1 статті 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

У відповідності до ч. 2 ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З матеріалів справи вбачається, що скаржник як поручитель боржника узяла на себе зобов`язання повернути суму боргу передбаченим договором позики, в строк до 11 жовтня 2018 року включно, як факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів в якості позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк встановлений договором або законом.

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Колегія суддів, бере до уваги, те, що станом на дату розгляду справи судом першої інстанції, борг позивачу не повернуто, крім того, доказів того, що поручитель, ОСОБА_1 повернулапозивачу зазначенікошти судуапеляційної інстанції наданоне було, а тому колегія суддів, вважає, що, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів грошовихкоштів у розмірі 350 000 доларів США, що станом на дату стягнення цих коштів 27.12.2018 року за офіційним курсом НБУ становить 9 543 800,00 грн.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Загалом такі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої інстанції та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 27 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: А.С. Сержанюк

В.В. Гуль