Справа № 214/4511/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 березня 2021 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Прасолова В.М.

при секретарі - Шевченко Ю.С.,

представника позивача - Соляника І.М.

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , про стягнення майнової шкоди, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивачки адвокат Соляник І.М., який діє в інтересах ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , в якому просить: стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 36708 грн. 06 коп., з яких: 34508 грн. 06 коп.- майнова шкода, завдана внаслідок пошкодження автомобіля; 2200 грн. - витрати, пов`язані з проведенням оцінки нанесених майнових збитків; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позову зазначає наступне. ОСОБА_3 є власником автомобіля марки «Nissan», модель «Qashqai», реєстраційний номер НОМЕР_1 (далі за текстом «автомобіль «Ніссан»), згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 04.09.2018 року. 31 березня 2020 року ОСОБА_3 придбала у відповідачки абонемент на автомобільній стоянці за адресою: АДРЕСА_1 , строком на один місяць (до 30 квітня 2020 року), про що останньою видано фіскальний чек №8215 від 31 березня 2020 року на суму 1000 грн. 00 коп. та здійснено відповідний запис в журналі обліку транспортних засобів даної автостоянки за порядковим номером 18. В результаті цього, в силу ст.ст.936-955, 977 ЦК України, між позивачкою та відповідачкою укладено договір зберігання автотранспортного засобу. 9 квітня 2020 року, близько 15 год. 00 хв., ОСОБА_3 залишила на зберігання вказаний автомобіль на автостоянці відповідачки без будь-яких пошкоджень та дефектів на ньому. 15 квітня 2020 року ОСОБА_3 виявлено пошкодження належного їй автомобіля, який з 15 год. 00 хв. 09 квітня 2020 року безперервно зберігався на автомобільній стоянці відповідачки, про що вона того ж дня заявила працівникам цієї автостоянки та викликала на місце події слідчо-оперативну групу Саксаганського відділення поліції Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області. Розглянувши звернення позивача Саксаганське відділення поліції надало відповідь за вих.№48.5/2-2029ЄО від 27 квітня 2020 року про відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.194 КК України з наданням рекомендації звернутись за вирішенням даного питання безпосередньо до суду. Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження №79/20 від 21 травня 2020 року по визначенню матеріального збитку, наданого судовим експертом Рейнюком О.В., сума матеріального збитку, заподіяного автомобілю позивачки, складає 34508 грн. 06 коп. Позивачка ОСОБА_3 неодноразово намагалася в телефонному режимі звернутися до відповідачки з метою вирішення питання відшкодування нанесених збитків в досудовому порядку, проте ані через працівників зазначеної автостоянки, ані через контактні номери телефонів, зазначені в куточку споживача автостоянки, на зв`язок із відповідачкою не вдалося вийти. Згідно з ч.1 ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. За змістом ч.1 ст.937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі, зокрема, у випадку укладення договору між фізичною та юридичною особою. Згідно із ч.1 ст.942 ЦК України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.950, ст.951 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Професійний зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця. Зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності. Збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості. Згідно із ч.2 ст.977 ЦК України за договором зберігання транспортного засобу в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов`язується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця. Відповідно до п.27 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №115 від 22 січня 1996 року, автостоянки гарантують схоронність транспортних засобів, прийнятих на зберігання згідно з цими Правилами, а у разі їх зникнення, розукомплектування чи пошкодження під час зберігання несуть відповідальність у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

У судовому засіданні представник позивачки позов підтримав у повному обсязі. Крім того, надав суду пояснення, що відомості за цією подією в ЄРДР не вносились. На даний час автомобіль позивачки «Ніссан» відремонтовано. Доказів про суму витрат на ремонт автомобіля, надати суду не має можливості, призначати проведення експертизи з приводу вартості проведеного ремонту, не бажає.

Представник відповідачки в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, надала суду пояснення, що відповідачка факт збереження автомобіля на автостоянці визнає, відповідальність за збереження автомобіля несе відповідачка. Факт пошкодження автомобіля саме на автостоянці заперечує. Крім того, підтвердила зміст відзиву на позовну заяву, в якому зазначає наступне. Вказує, що позивачка в позовній заяві та долучених до неї документах неодноразово робить помилки у адресі автостоянки, де вона залишала та досі залишає свій автотранспортний засіб, а саме зазначає адресу: АДРЕСА_1 чи 5. Ця інформація не відповідає дійсності, так як автостоянка, яка належить їй на праві власності, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Підтвердженням цього є копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24392964 від 09.11.2009 р. Зазначає, що висновок позивачки про те, що між ФОП ОСОБА_4 та громадянкою ОСОБА_3 , у розумінні ст. ст. 936-955, 977 ЦК України, на підставі чеку №8215 від 31.03.2020 р. та записів в журналі обліку транспортних засобів автостоянки, укладено договір зберігання автотранспортного засобу, є суперечливим. Так, відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Згідно з ч. 1 ст. 937 ЦК України, договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Відповідно до ст.977 ЦК України, якщо зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності, такий договір є публічним. Згідно до абз.3 ч.2 ст. 977 ЦК України, прийняття автотранспортного засобу на зберігання посвідчується квитанцією (номером, жетоном). Квитанція, якою може посвідчуватись факт прийому-передачі автотранспортного засобу на зберігання, за своєю правовою природою є первинним документом. При цьому загальним правилом, за допомогою первинних документів повинна вбачатись можливість ідентифікувати осіб, які брали участь у здійсненні господарської операції, та в таких документах повинні міститися відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Вказує, що чек, наданий позивачкою, містить в собі інформацію, що він є абонементом, вартістю 1000,00 грн., виданим 31.03.2020 р. за №8215. Наполягає, що при цьому, в порушення вимог зазначених вище положень законодавства, вказаний вище чек не має необхідних ідентифікаційних даних про видачу його нею, як фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 саме за послуги зберігання автотранспортного засобу «Ніссан» за адресою: м. Кривий Ріг, м-н Сонячний, 3А. Зазначає, що цей чек є виключно розрахунковим документом. Що стосується копій наданих позивачем сторінок журналу обліку транспортних засобів автостоянки, зазначає, що додаток №2 до правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою КМУ від 22.01.1996 р. № 115 відображає встановлений на законодавчому рівні зміст такого журналу. Так, наряду з іншими відомостями, підписи чергового приймальника та власника транспортного засобу (довіреної особи, водія), що засвідчує ознайомлення останнього з Правилами зберігання є обов`язковими. Копії сторінок журналу не містять жодної інформації, зокрема про те, що ця копія саме із журналу обліку транспортних засобів тимчасового зберігання на автостоянці за адресою: м. Кривий Ріг, м-н Сонячний, 3А, підписів як чергового приймальника транспорту так і позивача, як власника автомобілю. Сама обставина, що автомобіль в момент його можливого пошкодження перебував на автостоянці, не свідчить про наявність договірних правовідносин між нею та позивачем. Вважає, що чек №8215 від 31.03.2020 р. та записи в журналі обліку транспортних засобів автостоянки, долучені до матеріалів справи, не повинні братись до уваги, як належні та допустимі докази, оскільки ці документи не містять у собі усіх передбачених законодавством відомостей, а відтак не підтверджують факту наявності договірних правовідносин між нею та позивачем. Зазначає, що в позовній заяві позивачка зазначає, що 09.04.2020 р. залишила на автостоянці свій автомобіль «Ніссан» на зберігання без будь-яких пошкоджень і дефектів, 15.04.2020 р., після безперервного зберігання на автостоянці, ОСОБА_3 виявила пошкодження автомобіля. Відповідно до ст. 81 ЦПК України визначено, що на позивача покладається обов`язок надати докази у підтвердження заявлених ним позовних вимог. При цьому зазначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Таким чином, для відшкодування шкоди необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди: під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо); у відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки особи, яка завдала шкоди; вина особи, яка завдала шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Вказує, що позивачка, звертаючись з позовом про стягнення матеріальної шкоди, повинна довести наявність усіх чотирьох елементів даного правопорушення. Наполягає, що для висновку про обґрунтованість позовних вимог за обставин цієї справи на підставі наданих ОСОБА_3 доказів, їй потрібно довести таку сукупність фактів: передання позивачкою автомобіля на зберігання відповідачці та, власне, пошкодження автомобіля під час його можливого зберігання (стоянки) на території відповідачки. Наполягає, що в долучених позивачкою до матеріалів справи документах відсутні будь-які докази проведення огляду місця події 15.04.2020 року (наприклад фото виявлених у той день пошкоджень, складених представниками сторін документів щодо огляду), та будь-які докази встановлення обставин, за яких автомобіль позивачки було пошкоджено (наприклад докази дослідження відеоматеріалів з камер, що знаходяться на автостоянці). Зазначає, що позивачкою також не доведено належними та допустимими доказами, в чому полягає її протиправна поведінка, не надано безспірних доказів того, що ОСОБА_3 залишала автомобіль 09.04.2020 р. на автостоянці без аби-яких пошкоджень і дефектів, що пошкодження її автомобіля відбулося саме після того, як вона залишила його на автостоянці. Вважає, що на підставі вказаного неможливо встановити, що саме в період з 09.04.2020 р. по 15.04.2020 р. було пошкоджено автомобіль позивачки. Посилання позивачки на довідку Саксаганського відділення поліції Криворізького відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 27.04.2020 р. №48.5/2-2029 ЄО, також на її думку не заслуговують на увагу. Дана довідка складена з показань ОСОБА_3 , які ґрунтуються виключно на її припущеннях. Дані обставини правоохоронними органами не досліджувались, факт пошкодження нічим не фіксувався, сума майнової шкоди від можливого пошкодження майна не встановлювалась. Вказує, що в обґрунтування суми матеріального збитку у розмірі 36708, 06 грн., які позивачка намагається стягнути, позивачка посилається на висновок експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню матеріального збитку №29/20 від 21.05.2020 р. Наполягає, що наданий позивачкою висновок не повинен визнаватись достатнім доказом вартості можливого завданого збитку ОСОБА_3 , оскільки зі змісту п.1.1. експортного дослідження вбачається, що огляд транспортного засобу був проведений 18.05.2020 року, тобто через місяць після виявлення позивачкою пошкоджень. Не є відомим де знаходився автомобіль весь цей час та що з ним відбувалося. Дійсний розмір шкоди, завданої майну позивачки, могли би підтвердити документи, що підтверджували витрати, які вона фактично здійснила, у зв`язку з відновлювальним ремонтом автомобіля безпосередньо після виявлення ОСОБА_3 пошкоджень автомобіля «Ніссан» (рахунки, акти виконаних робіт, квитанції, чеки, накладні тощо.), однак такі докази позивачкою до позовної заяви не додавались. Вказує, що під час спільного огляду 15.04.2020 р. транспортного засобу позивачкою та представником автостоянки, жодних пошкоджень автомобіля «Ніссан» встановлено не було. Жодних документів з цього приводу сторонами не складалось, фотозйомки не проводилось. Від перегляду записів відеоспостереження, якими зафіксовано весь період знаходження автомобіля, позивача на території автостоянки, остання відмовилась. В свою чергу нею, відповідачкою, та працівниками автостоянки було вжито усіх необхідних, достатніх та розумних заходів, встановлених чинним в Україні законодавством, для належного зберігання автотранспортних засобів, у тому числі автомобіля позивачки, на автостоянці. Територія автостоянки огороджена парканом, який унеможливлює її перетин без спеціальних технічних засобів, встановлені навіси. На цій території ведеться цілодобове відеоспостереження, вона знаходиться під охороною. Працівниками автостоянки не допущено проникнення на територію автостоянки осіб, які б могли пошкодити автомобіль позивачки. Тобто, вважає, що вимоги ч. 2 ст. 977 ЦК України щодо зобов`язання не допускати проникнення на автостоянку сторонніх осіб, нею виконані. Наполягає, що нею, відповідачкою, та працівниками автостоянки, вжито усіх залежних від них заходів щодо належного виконання своїх зобов`язань. Зазначає, що за таких обставин, вини в її діях або бездіяльності не мається, груба необережність в даному випадку також відсутня. Наполягає, що факт того, що позивачка, не дивлячись на судовий спір між ними, продовжує й на сьогоднішній день залишати свій автотранспортний засіб на автостоянці за адресою АДРЕСА_1 , спростовує невдоволення ОСОБА_3 послугами, що надаються в рамках ведення господарської діяльності та ставить під сумнів причетність відповідачки до пошкодження автомобіля «Ніссан» на вказаній вище автостоянці у період з 09.04.2020 по 15.04.2020 р. Підтвердженням цього є копії аркушів з журналу обліку транспортних засобів тимчасового зберігання автостоянки за 06.11.2020 р. - 07.11.2020 р. Вважає, що позивачка не надала належних та допустимих доказів, які б підтвердили наявність укладеного між ними договору зберігання транспортного засобу, факт пошкодження автомобіля саме у період з 09.04.2020 по 15.04.2020 р. на території автостоянки, завдання їй саме нею, відповідачкою, шкоди, протиправність її дій, причинний зв`язок між ними та її вину.

У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 6), абонемент (а.с.7), копія журналу обліку транспортних засобів (а.с. 8-20), повідомлення (а.с.21), висновок експертного дослідження (а.с. 22-57), виписка з єдиного державного реєстру (а.с. 79), витяг про реєстрацію права на нерухоме майно (а.с. 80), трудовий договір (а.с. 114), свідоцтво платника податків (а.с. 115), договір оренди землі (а.с. 116).

Суд, керуючись вимогами ст.77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належним доказом: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 6), так як він підтверджує, обставину, що власником автомобіля «Ніссан» є ОСОБА_3 .

Суд вважає належнимидоказами: повідомлення (а.с. 54), виписку з єдиного державного реєстру (а.с. 79), витяг про реєстрацію права на нерухоме майно (а.с. 80), трудовий договір (а.с. 114), свідоцтво платника податків (а.с. 115), договір оренди землі (а.с. 116), так як ці докази підтверджують, що ОСОБА_4 є фізичною-особою підприємцем, та даний комплекс-автостоянка, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є приватною власністю.

Суд вважає належними доказами: абонемент (а.с.7), копію журналу (а.с. 8-20), повідомлення (а.с.21), так як вони стосуються знаходження автомобіля на стоянці та його пошкодження.

Суд вважає належним доказом висновок (а.с. 22-57), так як цей доказ стосується наявності пошкоджень на автомобілі «Ніссан» та розміру витрат на його ремонт.

Суд, відповідно до ст.78 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові докази є достовірними.

Твердження позивачки про те, що її автомобіль був пошкоджений під час зберігання у відповідачки, не підтверджується будь якими доказами, а тому суд його вважає недостовірним та не приймає до уваги.

Керуючись вимогами ст.80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

Власником автомобіля «Ніссан» з 4 вересня 2018 року є ОСОБА_3 , що встановлено свідоцтвом (а.с. 6).

ОСОБА_4 є фізичною особою-підприємцем, платником єдиного внеску, що встановлено випискою (а.с. 79).

31 березня 2020 року ОСОБА_3 придбала у відповідачки абонемент на автомобільній стоянці за адресою: АДРЕСА_1 , строком на один місяць, до 30 квітня 2020 року, що встановлено абонементом (а.с.7).

9 квітня 2020 року ОСОБА_3 залишила на зберігання вказаний автомобіль на автостоянці відповідачки, що визнається відповідачкою, вбачається з журналу (а.с.8-20).

15 квітня 2020 року був проведений спільний огляд автомобіля «Ніссан» позивачкою та представником автостоянки, під час якого пошкоджень автомобіля «Ніссан» встановлено не було. Від перегляду записів відеоспостереження, якими зафіксовано весь період знаходження автомобіля позивачки на території автостоянки, остання відмовилась. Вказані обставини встановлені поясненнями представника відповідачки, не заперечуються представником позивачки.

15 квітня 2020 року ОСОБА_3 звернулася до поліції з заявою про пошкодження автомобіля, який знаходився на автомобільній стоянці. 27 квітня 2020 року їй надана відповідь про те, що проведено перевірку та встановлено відсутність ознак об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України. Вказані обставини встановлені повідомленням (а.а. 21).

18 травня 2021 року позивачка звернулася до експерта ОСОБА_5 з проханням провести автотоварознавче дослідження, в цей день на автомобілі «Ніссан» виявлені пошкодження, вартість ремонту яких визначена в сумі 34508 грн. 06 коп., що встановлено висновком (а.с.22-57).

На даний час автомобіль «Ніссан» відремонтований, що встановлено поясненнями представника позивачки.

Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, які регулюються нормами ЦК України.

За нормами ст. 936 ч. 1 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно ч. 1 ст. 937 ЦК України, договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 942 ЦК України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Відповідно до ст.950 ЦК України за пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах; професійний зберігач відповідає за пошкодження речі, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця; зберігач відповідає за пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.

Як передбачено ст. 951ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Як передбачено ст.1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі; розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Отже, виходячи з сукупності вказаних норм, при вирішенні даної справи належить встановити наступне: чи належить позивачці автомобіль «Ніссан»; чи був укладений між позивачкою та відповідачкою договір зберігання; чи знаходився 9 квітня 2020 року автомобіль «Ніссан» на зберіганні; чи був автомобіль «Ніссан» під час зберігання на автостоянці відповідачки пошкоджений; чи була завдана шкода; якщо автомобіль був пошкоджений та завдана шкода позивачці, то який розмір шкоди, виходячи з загальних підстав, має відшкодувати відповідачка; якщо автомобіль був пошкоджений та завдана шкода позивачці, то у якому розмірі дорівнює зниження вартості автомобіля.

Виходячи із встановлених обставин, суд дійшов висновку про те, що між позивачкою та відповідачкою укладено договір зберігання автомобіля «Ніссан», який належить позивачці, виходячи з того, що 31 березня 2020 року ОСОБА_3 придбала у відповідачки абонемент на автомобільній стоянці за адресою: м. Кривий Ріг, мікрорайон Сонячний, 3А, зберігала свій автомобіль на цій стоянці.

Також судом встановлено, що 9 квітня 2020 року ОСОБА_3 залишила на зберігання вказаний автомобіль на автостоянці відповідачки.

У судовому засіданні не доведено того, що автомобіль був пошкоджений саме під час зберігання, так як до моменту огляду пройшов значний час.

У судовому засіданні встановлено, що на даний час автомобіль відремонтовано, але вартість ремонтних робіт не доведена.

Також не доведений розмір суми, на яку знизилася вартість автомобіля.

Отже, вислухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, та ст. 13 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом, вважає, що у задоволенні позову належить відмовити повністю.

Таким чином, суд приходить до переконання, що позивачка необґрунтовано, не у відповідності до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, звернулася до суду за захистом свого права.

Як передбачено ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено повністю, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідачки судових витрат.

Керуючись ст.ст15, 16, 942, 950, 951, 1192 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 133, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) про стягнення майнової шкоди - відмовити повністю.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 16 березня 2021 року.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов