Постанова

Іменем України

16 березня 2021 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/4637/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м. Києва

в складі судді Волкової С.Я.

від 04 грудня 2020 року

у цивільній справі №757/37467/20-ц Печерського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства "Дельта Банк", правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіті фінанс",

про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2020 року ОСОБА_1 , посилаючись на те, що договір про відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки, укладений між нею та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (далі - ПАТ "Дельта Банк", Банк), суперечить положенням чинного законодавства, звернулася до суду з позовом про визнання такого договору недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що 04.03.2013 нею підписано заяву №017-99939-040313, за умовами якої Банк відкрив позичальнику поточний рахунок з використанням платіжної картки та встановив кредитний ліміт у розмірі максимально погодженої суми, яка не перевищує 50 000,00 грн.

Вказувала, що в даному договорі не була вказана процентна ставка та взагалі у підписаній сторонами заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а також не погоджено строку повернення кредиту і строк розміру кредиту та необхідність сплати відсотків. Відсутні відомості щодо підтвердження, які саме Умови та тарифи були надані на ознайомлення, а також те, що дані документи на момент отримання кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати відсотків та неустойки, порядок їх нарахування, а роздруківка із сайту відповідача не є належним доказом, оскільки повністю залежить від дій однієї сторони (банку).

За таких обставин вважала, що в неї відсутній обов`язок щодо погашення відсотків за користування кредитними коштами та пені за неналежне виконання зобов`язання.

Крім того, посилалась на те, що після укладення договору вона не мала можливості детально ознайомитися з умовами договору, а отже були порушені її права як споживача, а саме порушено положення ч. 2 ст. 9 Закону України "Про споживче кредитування", якою передбачено, що до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що суд дійшов помилкового висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачем надано всі належні докази на підтвердження наведених в позовній заяві обставин, які судом безпідставно проігноровані.

Судом не надано належної оцінки доводам позивача щодо того, що позивач не був ознайомлений з умовами та правилами кредитного договору та, відповідно не міг надати примірник умов та правил, так як вони відсутні.

Судом не взято до уваги, що в заяві позичальника не зазначена процентна ставка; відсутні умови щодо встановлення відповідальності у вигляді неустойки за порушення зобов'язання; не зазначено строку повернення кредиту; відсутнє визначення строку розміру кредиту та необхідність сплати відсотків.

Також судом не взято до уваги, що позичальник не був ознайомлений з Умовами та Правилами та на них відсутній його підпис.

Суд не врахував посилання у позовній заяві на те, що під час укладення договору позивач не мав можливості детально ознайомитися з умовами договору, а отже були порушені його права як споживача.

Зазначила, що судом першої інстанції не взято до уваги наступні докази: відсутність у позивача письмової форми договору; відсутність ознайомлення з умовами кредитування; відсутність самого кредитного договору.

Крім того, в обґрунтування апеляційної скарги зазначила обставини, на які посилалася у позовній заяві.

За наведених обставин просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2020 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Позивач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання, в судове засідання не з'явився (а.с. 52-53).

Відповідач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 04 березня 2013 року ОСОБА_1 (після реєстрації шлюбу прізвище змінено на " ОСОБА_1 ") підписала заяву №017-99939-040313, якою запропонувала (надала оферту) (далі - пропозиція) ПАТ "Дельта Банк" відкрити поточний рахунок з використанням платіжної картки на умовах, визначених у цій пропозиції, та відповідно до Правил надання банківських послуг при здійснення кредитування фізичних осіб у ПАТ "Дельта Банк", затверджених рішенням Ради Директорів Банку від 18.07.2012 і Тарифах Банку.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що метою звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом є бажання отримати судове рішення про встановлення обставин відсутності у позивача обов`язку сплачувати відсотки за користування кредитними коштами та пені за неналежне виконання зобов`язання по поверненню кредитних коштів.

На думку позивача укладений між сторонами договір суперечить положенням ч. 2 ст. 9 Закону України "Про споживче кредитування", а також не містить істотних умов, зокрема не вказана процентна ставка, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки, не погоджено строку кредиту, не ознайомлено позичальника з Умовами та правилами, тому підлягає визнанню недійсним.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає його правильним з наступних підстав.

За загальним правилом, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених ст. 203 ЦК України щодо обсягу дієздатності, волевиявлення та спрямованості на реальне настання наслідків.

Зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Обставин, визначених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено. А правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду про відсутність правових підстав для визнання договору недійсним.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 вказувала на те, що суд першої інстанції проігнорував обставини, на які вона посилалася у позовній заяві та не взяв до уваги, що позичальниці не була надана інформація про умови кредитування і остання не була ознайомлена з умовами та правилами кредитного договору, такі умови не підписувала та відповідно не отримувала. Також вказувала, що суд не врахував, що в заяві від 04.03.2013, яку вона підписала не погоджено істотні умови, а саме відсутні відомості щодо процентної ставки, відомості щодо встановлення відповідальності у вигляді неустойки (штрафи, пеня) за порушення грошового зобов`язання; не зазначено строку розміру кредиту та умови щодо необхідності сплати відсотків. На її думку, оскільки вона не мала можливості детально ознайомитися з умовами договору, то порушені її права як споживача.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що позичальниці не була надана інформація про умови кредитування, оскільки своїм підписом, який міститься на заяві №017-99939-040313, позивачка підтвердила, що до підписання нею договору про відкриття поточного рахунку з використанням кредитної картки, вона була ознайомлена в письмовій формі з інформацією про умови кредитування рахунку (у формі встановлення ліміту кредитної лінії та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до законодавства України), про що зазначено в п. 2.5 договору.

Доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом доводів про те, що підписаний нею договір не містить істотних умов про розмір відсотків за користування кредитними коштами та пені за неналежне виконання зобов`язання, то такі доводи не можуть бути підставою для визнання укладеного договору недійсним та скасування рішення суду.

Колегія суддів вважає, що ці обставини повинні доводитися у справі про стягнення заборгованості за кредитом, у разі пред`явлення Банком такого позову.

Таким чином, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору з підстав непогодження істотних умов договору, позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права.

Не зважаючи на те, що право особи на захист своїх цивільних прав та інтересів забезпечено законом (ст. 15 ЦК України), а способи якого визначенні в ст. 16 ЦК України та не є вичерпними, кожен, чиї права та свободи було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

З огляду на це, мають бути вичерпані лише ті засоби правового захисту, які є ефективними.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Дана правова позиція міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Як вже зазначалось вище, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним.

В свою чергу, спір про недійсність є спором про встановлення у наявного юридичного факту певних недоліків (дефектів). Водночас, відмова від виконання зобов`язання є підставою для спонукання до примусового виконання обов`язку в натурі, в рамках розгляду якого підлягає встановленню наявність чи відсутність зумовлених законом життєвих обставин як юридичних фактів, що є складовими елементами такого юридичного факту (юридичного складу) як припинення договору. Відсутність цих елементів свідчить про відсутність відповідного юридичного факту (припинення (розірвання) договору), а їх наявність - підставою для примусового виконання обов`язку в натурі як самостійного способу захисту цивільних прав та інтересів. Саме в рамках вирішення спору про примусове виконання договору слід встановлювати наявність чи відсутність юридичного факту його припинення.

Отже, оцінка дій осіб при виконанні договору повинна здійснюватись сторонами в рамках вирішення спору про його виконання, що носить ефективний характер.

З огляду на це, мають бути вичерпані лише ті засоби правового захисту, які є ефективними. Тобто, обставини на які посилається позивачка, як на підставу визнання договору кредиту недійсним, повинні доводитися в рамках вирішення справи про виконання такого договору у разі порушення позичальником договірних зобов'язань.

У даній справі, коли позичальник звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, не зазначивши, які несправедливі умови містить оспорюваний договір, та навпаки посилаючись на те, що договір не містить істотних умов, то визнання правочину недійсним, як способу захисту, не може бути застосовано.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та мотивованого висновку про те, що відсутні підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Викладені у апеляційній скарзі доводи щодо помилковості висновків суду першої інстанції не підтвердилися під час перегляду справи апеляційним судом.

Фактично доводи апеляційної скарги за своїм змістом є доводами позовної заяви.

Доводи апеляційної скарги, що суд у порушення норм процесуального права, не надав оцінки кожному аргументу, не є підставою для скасування рішення суду.

Судом першої інстанції не було встановлено, яке суб`єктивне цивільне право (інтерес) позивача було порушене, не визнане чи оспорене, для того, щоб застосувати такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним. А тому висновки суду про відсутність підстав для визнання недійсним договору про відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки є правильними, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай