Номер провадження 22-ц/804/589/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2021 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Новікової Г.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області справу № 234/19537/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування грошових коштів дійсним та визнання майна особистою приватною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку квартири, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 02 грудня 2020 року (суддя Кравченко О.Ю., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Краматорськ Донецької області, текст повного судового рішення складено 11 грудня 2020 року),-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування грошових коштів дійсним та визнання майна особистою приватною власністю.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що 01.08.2009 року вона з відповідачем зареєструвала шлюб. В шлюбі була придбана квартира АДРЕСА_1 , яка, на її думку, не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вона була придбана виключно за кошти, подаровані її матір`ю ОСОБА_3 , а не за спільні кошти з відповідачем. Ця обставина підтверджується тими фактами, що до та після реєстрації шлюбу вони не мали достатнього доходу для купівлі нерухомості та проживали в орендованій квартирі. Щоб уникнути в подальшому поділу квартири, вони уклали з матір`ю простий письмовий договір дарування грошових коштів від 29.08.2010 року на суму 35 000 грн, де передбачили усі істотні умови. В цей же день вона отримала ці кошти, в чому написала власноруч розписку. Між тим на той момент мати відмовилась від нотаріального посвідчення цього договору, оскільки вважала це зайвим. Наступного дня після укладання договору дарування, тобто вже 30.08.2010 року в Першій краматорській державній нотаріальній конторі, нотаріусом Уваровою Г.І. був посвідчений договір купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , згідно якого вона стала єдиною власницею квартири. Відповідач не був присутній у нотаріуса при оформленні правочину та посвідченні договору купівлі-продажу. Оскільки вона не відчужувала спірну квартиру, а придбавала її, то отримання нотаріально посвідченої згоди відповідача на придбання майна не потребувалось. Квартира була придбана нею за 24 809 грн виключно за її особисті кошти, які їй подарувала її мати на підставі договору дарування від 29.08.2010 року. Хоч сторонами договору дарування і не було дотримано вимоги закону щодо його нотаріального посвідчення, однак на даний час існують підстави для визнання вказаного договору дійсним, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов цього договору, доведено, що виконання договору відбулося в момент його підписання, а нотаріальне посвідчення договору не відбулося з вини дарувальника внаслідок ухилення від виконання вимог закону. Оскільки нею набуто в особисту власність за договором дарування грошові кошти 35 000 грн, а згодом вказані кошти використано на придбання спірної квартири та її ремонт, то вказане нерухоме майно, не зважаючи на факт придбання його в період шлюбу позивача із відповідачем, є її особистою власністю. Визнання дійсним договору дарування грошових коштів від 29.08.2010 року в судовому порядку їй необхідно для того, щоб довести вимоги про визнання квартири своєю особистою власністю та в подальшому розпоряджатися квартирою (продавати, дарувати, обмінювати тощо) без згоди чоловіка, який стверджує, що квартира була придбана за спідні кошти.

Просила суд визнати договір дарування грошових коштів на суму 35 000 грн від 29.08.2010 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дійсним; визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку квартири.

Свій позов мотивував тим, що 01 серпня 2009 року він уклав шлюб зі ОСОБА_1 , від якого мають доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спочатку вони з відповідачкою проживали в найманій квартирі. У зв`язку з тим, що йому на умовах приватизації належала 1/4 частина трикімнатної кварти АДРЕСА_2 , в якій проживали його батьки, то він звернувся з проханням до них виділити його частину квартири в грошовій формі. Так як у батьків грошей не було, то було прийняте рішення продати цю квартиру, йому виділити частку коштів, а батьки купують собі двокімнатну квартиру. 02 липня 2010 року вони продали свою трикімнатну квартиру ОСОБА_6 за 25 700 доларів США, та в той же день батьки передали йому його частину коштів в розмірі 6 000 доларів США, а батьки придбали собі двокімнатну квартиру на підставі договору купівлі продажу від 29.09.2010 року за адресою: АДРЕСА_3 . По домовленості з відповідачкою всі ці гроші були направлені на покупку квартири, при цьому частину коштів, якої не вистачало до сплати повної вартості квартири додала мати відповідачки, тому що 6 000 доларів США були його особистими коштами, так як були від продажу майна, набутого до браку. 30 серпня 2010 року в Першій Краматорській державній нотаріальній конторі був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , реєстрований №1-6891. При цьому в зв`язку з тим, що він був зайнятий по роботі, купівлею квартири займалась відповідачка, але при укладенні договору купівлі-продажу він також був присутнім в нотаріальній конторі. В присутності відповідачки він підписав заяву про те, що квартира купується ними за сумісні кошти та в інтересах сім`ї, в присутності відповідачки нотаріус зачитала цю заяву та він її підписав. Відповідачка жодним чином не заперечувала проти цього, тобто в присутності нотаріуса була згода про те, що квартира купується за спільні кошти. Таким чином, вважає, що спірна квартира була набута ним та відповідачкою в шлюбі за спільні кошти, та відповідно до ст.60 СК України є спільною власністю подружжя, тобто йому в цій квартирі належить 1/2 частина. Просив визнати за ним право власності на 1/2 частку спірної квартири, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до нього відмовити у повному обсязі.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 02 грудня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування грошових коштів дійсним та визнання майна особистою приватною власністю відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку квартири задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 840,80 грн.

На вказане судове рішення ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, та відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що хоч сторонами договору дарування і не було дотримано вимоги закону щодо його нотаріального посвідчення, однак на даний час існують обставини для визнання вказаного договору дійсним, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов цього договору, доведено належними та допустимими доказами, що виконання договору відбулося в момент його підписання, а нотаріальне посвідчення договору не відбулося з вини дарувальника внаслідок його ухилення від виконання вимог закону. Стосовно визнання майна особистою приватною власністю зазначає, що, оскільки вона не відчужувала спірну квартиру, а придбавала її, то отримання нотаріально посвідченої згоди відповідача на придбання майна не було обов`язковим, так як така згода не передбачена законом та не була обумовлена ніякими договорами між ними. Квартира була придбана нею за 24 809,00 грн виключно за її особисті кошти, які їй подарувала її мати. Після державної реєстрації квартири саме вона зазначена як одноособовий власник всієї квартири. Також вказує, що суд першої інстанції не надав оцінки розписці ОСОБА_1 від 28.09.2020 року про отримання в дар від матері коштів у розмірі 35 000 грн на придбання квартири, яка є важливим письмовим доказом у справі.

Від представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Представник позивача адвокат Шейко І.О. підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача адвокат Берзінь С.Л. просив залишити рішення суду першої інстанції баз змін.

Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується даними про отримання ними судових повісток рекомендованим поштовим відправлення.

Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (до шлюбу ОСОБА_7 ) зареєстрували шлюб 01.08.2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За договором купівлі-продажу квартири від 30.08.2010 року, який посвідчений нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за №1-6891, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , за яких на підставі довіреностей, посвідчених Першою краматорською ДНК 20.07.2010 р. по реєстрам №1-6152, 1-6153, діє ОСОБА_11 продали, а ОСОБА_1 придбала двокімнатну квартиру загальною площею 48,1 кв. м., жила площа 31,3 кв.м за адресою АДРЕСА_4 . Продаж вчинено за 24 809 грн.

Відповідно до копії реєстру для реєстрації нотаріальних дій Першої Краматорської державної нотаріальної контори від 30.08.2010 року, державним нотаріусом посвідчено справжність підпису ОСОБА_2 на заяві про згоду купити його дружиною ОСОБА_1 квартиру по АДРЕСА_4 .

Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав №27506177 від 01.10.2010 року (реєстраційний номер 14851393) ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно із довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб АДРЕСА_5 , у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 .

З договору дарування грошових коштів від 29.08.2010 року, укладеного у простій письмовій формі, встановлено, що ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 35 000 грн для купівлі квартири в свою особисту приватну власність. На підтвердження факту передання грошей позивачкою ОСОБА_1 до договору надана розписка від 29.08.2010 року про отримання грошових коштів у сумі 35 000 грн для придбання квартири у свою особисту власність.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 02.07.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №665, ОСОБА_12 , ОСОБА_2 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 продали ОСОБА_6 та ОСОБА_15 належну їм на праві спільної часткової власності (у рівних частках) трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_6 . Продаж квартири вчинено за 72 255 грн.

На підтвердження отримання від батьків після укладення договору купівлі-продажу 3-х кімнатної квартири грошових коштів у сумі 6 000 доларів США на спільне придбання квартири з його дружиною ОСОБА_1 відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 надав копію розписки. Враховуючи той факт, що оригінал зазначеного документа у відповідача відсутній, суд першої інстанції не прийняв дану розписку в якості доказу у справі.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29.09.2010 року ВАТ «Акціонерно-комерційний банк «Капітал» продав, а ОСОБА_12 придбав квартиру за адресою АДРЕСА_3 . Продаж вчинено за 23 365 грн.

У судовому засіданні встановлено, що спірну квартиру за адресою АДРЕСА_4 , було придбано через агенцію нерухомості «Євгенія».

Згідно із листом директора ПП «Євгенія» ОСОБА_16 від 17.02.2020 року, агенція нерухомості ПП «Євгенія» виконувало послугу з продажу квартири АДРЕСА_1 . 20.07.2010 року квартира АДРЕСА_1 була виставлена на продаж, а 30.08.2010 року знято з продажу у зв`язку з її реалізацією.

З роздруківки з сайту агенції нерухомості «Євгенія» за 26.07.2010 року встановлено, що на продаж виставлена двокімнатна квартира площею 48/32/5 м.2 за адресою: АДРЕСА_7 за ціною 11 500 доларів США.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що договір дарування грошових коштів між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є нікчемним, а позивачкою за первісним позовом не доведено, що спірна квартира придбана за її особисті кошти. Відтак, спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними.

Оскільки спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, то суд першої інстанції вважав вимоги зустрічного позову про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку зазначеної квартири обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частин 1-2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За частинами 1-3 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно із статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, відповідно до статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно із статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсний у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з частиною п`ятою статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги щодо визнання договору дарування дійсним, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність факту ухилення ОСОБА_3 від нотаріального посвідчення цього договору та порушення прав ОСОБА_1 . Крім того, у відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 визнала позовні вимоги та просила їх задовольнити.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з відсутністю обов`язкових умов для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України. При цьому, колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_3 відмовлялася нотаріально посвідчувати договір у зв`язку з тим, що на той час їй бракувало коштів для додаткових витрат, пов`язаних зі сплатою державного мита та витрат на оплату послуг нотаріуса за посвідчення договору дарування. Але як зазначалося вище, такі обставини не можуть бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Щодо вимоги позивача за первісним позовом про визнання майна особистою приватною власністю, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісно власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

З матеріалів справи встановлено, що спірна квартира була придбана в період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі.

Згідно із статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічне положення закріплене в частині другій статті 372 ЦК України.

Отже, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (зокрема квартира) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, як зазначалося вище, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Отже, визнаючи право особистої приватної власності одного з подружжя на майно, суд повинен установити той факт, що джерелом його набуття були особисті кошти цієї особи. Такі обставини підлягають доведенню.

За частинами 1, 5 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_1 не було надано суду належних, достовірних та достатніх доказів того, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти. В свою чергу, за частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що договір купівлі-продажу спірної квартири укладений позивачкою за первісним позовом за згодою відповідача ОСОБА_2 та в інтересах сім`ї. Отже, позивачка при укладенні договору купівлі-продажу квартири усвідомлювала, що придбала квартиру в інтересах сім`ї за кошти, набуті подружжям під час перебування в зареєстрованому шлюбі.

Крім того, є правильним висновок суду про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку зазначеної квартири.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, враховуючи вказані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та дійшов обґрунтованих висновків.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача за первісним позовом підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 02 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційну порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: Г.В. Новікова

О.В. Халаджи

Повний текст постанови складено 23 березня 2021 року.

Суддя-доповідач В.Б. Азевич