КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/4398/2021 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Іванової І.В., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Дев`ята Київська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Дев`ята Київська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування, у якому просив:

- визнати недійсним з моменту укладення договір дарування жилого будинку від 20 листопада 1998 року, посвідченого державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бочковою Н. Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-4003;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати за оплату судового збору у розмірі 704,80 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що в травні 2018 року їй стало відомо про наявність договору дарування жилого будинку від 20.11.1998р. згідно з яким ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар 13/100 частин жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Вказує, що в договорі дарування було вказано про належність 13/100 частин жилого будинку ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 01.02.1998р.. Рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 15.10.1992 за ОСОБА_1 було визнано право власності на 13/25 частини будинку. Вважає, що оскільки ОСОБА_3 на момент укладення спірного договору дарування не був одноосібним власником жилого будинку, то він не міг відчужити його частину в тому обсязі, що вказано в договорі, чим порушено права позивача, яка на той час володіла більшою частиною будинку. З урахуванням вищенаведеного позивач просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Дев`ята Київська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати, і задовольнити позовні вимоги. Вказала, що ОСОБА_3 на момент укладення спірного договору не був одноособовим власником житлового будинку, а тому і не міг відчувати його частину в тому обсязі, що вказано в договорі, оскільки в даному випадку порушуються права позивача, яка на момент укладення договору дарування володіла більшою частиною будинку. Зазначає, що оскільки оспорюваний договір укладено у 1998 році, то до даних правовідносин необхідно застосовувати ЦК УПСП 1963 року. Також вказує, що в спірному договорі описується майко, яке на момент його укладення, належало позивачу.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у кому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказує, що на момент укладення спірного договору дарування від 20.11.1998 року ОСОБА_3 належало 12/25 частин житлового будинку, що становило 48/100 частин, з яких 13/100 він подарував ОСОБА_2 .. При цьому, частка позивача у будинку після укладення спірного договору не змінилась та становить 13/25 (52/100) частин. Тому, відповідач вважає, що спірний договір дарування відповідає вимогам чинного законодавства та не порушує права позивача.

Третя особа відзиву на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк, не надала.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 20.11.1998р. є недоведеними та не підтверджені належними доказами у справі, а тому позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. Також, підстав для застосування у спірних правовідносинах строку позовної давності на звернення до суду немає.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно доч.ч.1,2 ст.77 ЦПК Україниналежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до п.4 розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України визначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Станом на дату укладення оспорюваного договору дарування від 20.11.1998 року чинним був Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 із змінами і доповненнями.

Відповідно до ч.1 ст.41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.44 ЦК УРСР повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; 2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми.

Відповідно доч.1 ст.47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Відповідно до ст.244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до ч.1 ст.48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Відповідно до ст.112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Відповідно до ч.4 ст.113 ЦК УРСР кожний учасник спільної часткової власності має право на оплатне або безоплатне відчуження іншій особі своєї частки в спільному майні.

Встановлено, що 01.02.1988 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу за яким ОСОБА_4 продав, ОСОБА_3 купив жилий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Даний договір посвідчено Бірюковою Г. Ю. старшим державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 1 - 459. 15.02.1988 року домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу і записано в реєстрову книгу під № 7184.

Рішенням Залізничного районного народного суду м. Києва від 15.10.1992 року у справі № 2-1015 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ житлового будинку задоволено. Розділено домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та виділено в особисту власність ОСОБА_1 13/25 частин будинку, а 12/25 частин будинку виділено в особисту власність ОСОБА_3 .

Реєстраційним посвідченням від 24.12.1993 року за № 7184 Київське міське бюро технічної інвентаризації посвідчило, що 13/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на праві особистої власності на підставі рішення народного суду Залізничного району від 15.10.1992 року і записано в реєстрову книгу за № 7184.

20.11.1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування жилого будинку, за яким ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар 13/100 частин жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Даний договір посвідченого Бочковою Н. Г. державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 3-4003. 30.11.1997 року 13/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_2 на підставі договору дарування та зареєстровано в реєстровій книзі під №7184.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Інформаційною довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації Київської міської ради від 17.05.2016 року ПБ-2016 №665 повідомлено, що згідно з даними Бюро, 13/25 частин жилого будинку АДРЕСА_1 на праві власності зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі рішення Народного суду Залізничного району від 15.10.1992 року.

З наданих Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою належним чином завірених копій матеріалів нотаріальної справи вбачається, що при посвідченні договору дарування від 20.11.1998 року нотаріусом перевірено належність ОСОБА_3 13/100 частин жилого будинку на підставі інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації.

Крім того, на момент укладення оспорюваного договору дарування від 20.11.1998 року ОСОБА_3 належало 12/25 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , що становило 48/100 частин, з яких 13/100 він подарував відповідачу ОСОБА_2 ..

При цьому, частка ОСОБА_1 у спільній частковій власності після укладення оспорюваного договору дарування від 20.11.1998 року не змінилася та становила 13/25 частин.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки договір дарування від 20.11.1998 року відповідає положенню законодавства, яке діяло на момент виникнення правовідносин. Крім того, на момент укладення оскаржуваного договору дарування ОСОБА_3 належало 12/25 (48/100) часток житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку з господарськими будівлями від 01.02.1988 року, а також на підставі рішення Залізничного районного суду м. Києва від 15.10.1992 року, тому ОСОБА_3 подарував позивачу 13/100 часток житлового будинку з належних йому 48/100 часток, а відтак права позивача порушені не були.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 на момент укладення спірного договору не був одноособовим власником житлового будинку, а тому і не міг відчувати його частину в тому обсязі, що вказано в договорі, оскільки в даному випадку порушуються права позивача, яка на момент укладення договору дарування володіла більшою частиною будинку, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки ОСОБА_3 не відчужував весь спірний будинок, а частку яку він відчужив не є більшою, ніж та якою він володів на момент укладення оспорюваного договору, а тому зазначені посилання є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки оспорюваний договір укладено у 1998 році, то до даних правовідносин необхідно застосовувати ЦК УПСП 1963 року, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки судом першої інстанції при вирішенні спору були застосовані норми ЦК УПСП 1963 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що в спірному договорі описується майно, яке на момент його укладення, належало позивачу, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки частка у праві власності після укладання договору дарування оспорюваного позивача не змінилась, а ОСОБА_3 було відчужено частину від частки, що йому належала на праві власності.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача не було порушено відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та вірно застосував до правовідносин, що виникли між сторонами положення ст.ст. 41, 44, 47, 48, 112, 113, 227, 243, 244 ЦК УРСР.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі. На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «17» березня 2021 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіІ.В. Іванова
О.І. Сліпченко