Справа № 466/6829/17 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І.
Провадження № 22-ц/811/2440/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Жукровська Х.І.,

з участю відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 липня 2020 року, ухвалене в складі головуючого судді Баєвої О.І. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір позики, укладений між нею та відповідачем ОСОБА_1 08.02.2016 року.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що 08.02.2016 року між нею та відповідачем було начебто укладено договір позики, що підтверджується розпискою, за змістом якої відповідач надав кошти позивачці на суму 7000 доларів США. При цьому категорично заперечила отримання будь-яких грошових коштів від відповідача. Написання даної розписки відбувалося проти її справжньої волі, в стані нервово-емоційної стресової ситуації, внаслідок застосування до неї та до її сім`ї фізичного насильства з боку відповідача та його спільників.

Зазначила, що 08.02.2016 року близько 06.00 год. ранку відповідач та його товариши приїхали до них додому, де почали застосовувати фізичну силу до її чоловіка шляхом нанесення йому тяжких тілесних ушкоджень, погрожуючи фізичною розправою над всією сім`єю, в тому числі над малолітніми дітьми, вимагали передачі їм грошових коштів. За даним фактом Жовківським відділом поліції внесено відомості до ЄРДР на підставі ст. 189 КК України, де в межах провадження відповідач був затриманий під час передачі йому грошових коштів. Крім того, відповідач 11.01.2017 року звернувся з позовною заявою в Жовківський районний суд Львівської області про стягнення з неї грошових коштів на підставі оспорюваної розписки.

Враховуючи, що розписка написана нею під впливом фізичного та психологічного тиску, в стані нервово-емоційної стресової ситуації, з метою збереження життя власної сім`ї, в результаті вчинення злочинного нападу відповідача та групи осіб, зміст такого правочину суперечить законодавству, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення не відповідало її внутрішній волі, правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлено тим, що розписка не відповідає ст. 203 ЦК України.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним, оскільки прийняте при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду, викладених в рішенні, обставинам справи та з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування вимог покликається на те, що суд в оскаржуваному рішенні вірно встановив, що покази свідка сторони відповідача ОСОБА_3 , який був опитаний під присягою значно різняться з показами даними ним 04.04.2016 року, як свідком в рамках кримінального провадження №0000238 від 18.02.2016 року, що перебуває у провадженні Жовківського відділу поліції Кам`янка-Бузького відділу поліції ГУНП у Львівській області. Обставини складення оскаржуваної розписки були дані нею та свідками ОСОБА_4 і ОСОБА_5 під присягою, на відміну від ОСОБА_1 , який надав суду лише усні поверхневі пояснення. Проте, ці покази не були взяті судом до уваги, що призвело до неправильного встановлення обставин, в результаті чого суд дійшов хибних висновків, і як наслідок, прийняв незаконне оскаржуване рішення.

За таких обставин вважає, що матеріалами справи було доведено факт застосування до неї, як сторони правочину, психологічного тиску з боку іншої сторони, що в свою чергу, вказує на те, що оспорюваний правочин вчинений нею проти справжньої волі, а також підтверджує наявність причинного зв`язку між заподіянням відносно неї психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється, а тому позов слід було задовольнити.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 липня 2020 року та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання 11 лютого 2021 року та 27 травня 2021 року позивачка та її представник з`явились та дали суду пояснення, а також заявили клопотання про допит свідка ОСОБА_6 , яке колегією суддів було задоволено. В судове засідання 22 липня 2021 року позивачка та її представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи не з`явились, про причини неявки не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляли, явку свідка не забезпечили, а на вжиті заходи щодо виклику цього свідка до суду повернулось поштове відправлення із відміткою, що за зазначеною адресою адресат відсутній.

Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також на те, що дана справа була призначена до розгляду з повідомленням сторін і рішення про їх обов`язкову явку в суд апеляційної інстанції не приймалось, більш того, позивачка та її представник надали суду апеляційної інстанції пояснення, окрім того висловили свої аргументи, зокрема, у позовній заяві та апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку про можливість завершення розгляду справи у відсутності учасників справи та свідка, які не з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З матеріалів справи вбачається, що 08 лютого 2016 року ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 розписку, за змістом якої між ними був укладений договір позики на суму 7 000,00 доларів США, які мали бути повернуті протягом 10 днів.

В провадженні СВ Жовківського ВП Кам`янка-Бузького ВП ГУНП у Львівській області перебували матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за №0000238 від 18.02.2016 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, де у вказаному кримінальному провадженні потерпілими є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 04.12.2016 року слідчим СВ Жовківського ВП Кам`янка-Бузького ВП ГУНП у Львівській області винесено постанову про зміну кваліфікації кримінального правопорушення з ч.2 ст.189 на ч.1 ст. 355 КК України. По вказаному кримінальному провадженні жодній особі підозру не оголошено.

Згідно листа дізнавача сектору дізнання відділу поліції № 2 Львівського районного управління поліції № 1 ГУ НП у Львівській області В.Маслюка від 20.07.2021 року за № 7540/42/15-21, дане кримінальне провадження закрито 13.10.2020 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто за відсутністю в діяннях складу злочину.

11 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики від 08 лютого 2016 року.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (частина друга стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

У статті 231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18 зазначено, що «статтею 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 у справі № 484/3809/16 зроблено висновок, що: «у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц зазначено, що «для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам».

Отже, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Аналогічні висновки викладено також в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 601/1083/16 (провадження № 61-1182св20) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2021 року у справі №556/2085/19 (провадження №61-7687св21).

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 90 ЦПК України передбачено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, на підставі зібраних у справі доказів, надав належну оцінку обставинам і доводам, на які посилалася ОСОБА_2 у позовній заяві, як на підтвердження обставин вчинення вказаного правочину проти справжньої волі внаслідок застосування до неї психічного тиску, а щодо її чоловіка фізичного насильства (стаття 231 ЦК України) та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність вказаних обставин належними і допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано оцінки показам свідків відносно безгрошовості договору позики та вчинення щодо позивачки під час написання нею розписки психічного тиску, не заслуговують на увагу, оскільки договір позики укладений у належній (письмовій) формі, свідки, допитані за ініціативою позивача ( ОСОБА_4 (колишній чоловік позивачки) та ОСОБА_5 (мати позивачки) вказаних обставин не підтвердили, враховуючи, що ОСОБА_5 не була безпосереднім учасником подій, коли її донькою писалася розписка (08 лютого 2016 року), а з заявою про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 звернувся до правоохоронних органів не в день написання його дружиною розписки, а в день повернення коштів за нею (18 лютого 2016 року). Щодо показань свідка ОСОБА_3 , такі обґрунтовано критично оцінені місцевим судом, адже суперечать його показам, наданим на досудовому розслідуванні, однак такі не підтверджують застосування до позивачки з боку сина свідка психічного насильства.

Судом першої інстанції також вірно враховано, що з вказаним позовом ОСОБА_2 звернулася в суд не одразу після написання нею розписки у лютому 2016 року, а у вересні 2017 року, тобто через 1 рік та 7 місяців після цього, і таке звернення відбулося після подання відповідачем ОСОБА_1 у січні 2017 року позову до неї про стягнення боргу за виданою розпискою від 08 лютого 2016 року.

Клопотань про призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи чи судово-лінгвістичної експертизи, які б могли підтвердити фактичні обставини, які покладені нею в обґрунтування пред`явленого позову, нею на заявлялось, як і не надано висновків експерта з цих питань, зроблених за зав ярою самої позивачки.

Аналіз даних Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що Шевченківським районним судом м. Львова 23 березня 2018 року ухвалено рішення по справі № 444/160/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 188 711 грн. 25 коп., що еквівалентно на час ухвалення рішення згідно офіційного курсу НБУ 7 189,00 доларам США, згідно договору позики (розписки) від 08 лютого 2016 року, що становить 183 750 грн. 00 коп. - борг та 4 961 грн. 25 коп - 3 відсотки річних, а також судовий збір у сумі 1 837 грн. 50 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення суду набрало законної сили 26 березня 2019 року.

Встановлені у цьому рішенні обставини, зокрема, щодо дійсності договору позики від 08 лютого 2016 року, в силу положень частини четвертої статті 82 ЦПК України спростовують доводи позивачки про визнання цього правочину недійсним, адже є приюдиційними.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом першим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. А відтак, підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.

Відповіднодо ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 22 липня 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.