КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 755/2453/20

номер провадження: 22-ц/824/5864/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 січня 2021 рокуу складі судді Чех Н.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, третя особа: комунальне підприємство «Київпастранс» про визнання права на приватизацію в гуртожитку та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, у якому просила визнати за нею право на приватизацію кімнати АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача вжити заходи щодо приватизації вказаної кімнати. При цьому зазначала, що спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету фірми побутових послуг «Світанок» 18.05.1985 року їй була виділена кімната в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 . В даному гуртожитку в кімнаті № 113 вона фактично зареєстрована та проживає. 19.12.2019 року звернулася до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації з проханням приватизувати вказану кімнату, однак останніми було прийняте рішення від 13.01.2019 року, яким їй відмовлено в приватизації житла. Підставами відмови зазначено те, що відсутні: засвідчена копія ордера про надання житлової площі, оформлена належним чином заява на приватизацію квартири (в заяві відсутній підпис керівника підприємства по обслуговуванню житла та печатка), оформлена належним чином копія договору про надання послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території. Відмову в приватизації вважає неправомірною, зважаючи на те, що рішення про надання житлової площі приймалося фірмою побутових послуг « Світанок », де вона працювала, ними було видано ордер, який вона здала коменданту гуртожитку, а його копію не зберегла. Намагання отримати копію ордера позитивних результатів не дали.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 січня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати, посилаючись на незаконність рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що єдиною законною підставою вселення до гуртожитку у 1985 році був лише ордер. Реєстрація її місця проживання в гуртожитку констатує факт законності її вселення до гуртожитку, оскільки для її проведення подаються відповідні документи та згода особи, яка надала житлову площу, на прописку (п. 25 постанови Ради Міністрів СРСР від 28.08.1974 №678 «Про деякі правила прописки громадян» та положенням про паспортну систему в СРСР, затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 28.08.1974 №677). Відповідачем та третьою особою не надано доказів того, що вона вселилася до гуртожитку незаконно, як і не надано доказів, що незаконною була реєстрація її місця проживання в гуртожитку або ж вселялася вона туди на підставі цивільно-правового договору. Суд безпідставно встановив факт, що фірма «Світанок» мала договірні відносини з КП «Київпастранс» (неоформлені належним чином) щодо поселення та проживання у гуртожитку, що належить КП «Київпастранс», працівників фірми «Світанок». Так, рішеннями Арбітражного суду м. Києва підтверджується відсутність договірних відносин між Комунальним автотранспортним підприємством 13034 та ВАТ «Світанок», зокрема у рішенні Арбітражного суду м. Києва №1/91 від 15.04.1999 року зазначається, що між сторонами по справі відсутні договірні відносини. Вважає, що суд визнав встановленою обставину існування договірних відносин між КП «Київпастранс» та фірмою «Світанок» щодо поселення та проживання в гуртожитку працівників фірми « Світанок » за недоведеності даної обставини, оскільки матеріали справи не містять доказів існування між даними юридичними особами договірних відносин. Доказів того, що у 1985 році гуртожиток перебував виключно у віданні КП «Київпастранс», матеріали справи не містять.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

При розгляді даної справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 згідно з Довідкою про реєстрацію місця проживання особи з 22.03.1996 року зареєстрована в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 .

З Картки прописки слідує, що ОСОБА_1 в гуртожитку за вказаною адресою була зареєстрована в періоди: з 25.05.1985 р. по 18.05.1986 р.; з 31.05.1986 р. по 31.05.1989 р.; з 09.06.1989 р. по 02.06.1992 р. В даній Картці зазначено, що ОСОБА_1 працювала в фірмі побутових послуг «Світанок».

Гуртожиток, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 перебуває на балансі філії КП «Київпастранс» Автобусного парку №2.

ОСОБА_1 ніколи не була та не є працівником КП «Київпастранс».

Ордер на жилу площу в спірному гуртожитку на ім`я позивача від КП «Київпастранс» не видавався.

З копій рішень Арбітражного суду м.Києва №1/91 від 15.04.1999 р. та №1/90 від 15.04.1999 р. по справах за позовом Комунального автотранспортного підприємства 13034 до ВАТ «Світанок» про стягнення грошових коштів за комунальні послуги, слідує, що гуртожиток по АДРЕСА_2 знаходився у віданні Комунального автотранспортного підприємства 13034, в ньому проживали і працівники ВАТ «Світанок». В задоволенні позовних вимог було відмовлено з тих підстав, що між сторонами договір найму не був укладений належним чином.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 21.08.2019 року , прийнятого по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство «Київпастранс» про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, у задоволенні позову було відмовлено. Позовними вимогами були - скасувати рішення про відмову в приватизації кімнати та про зобов`язання органу приватизації здійснити дії по приватизації спірної кімнати. В даному рішенні судом було встановлено, що відповідач (Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація), встановивши відсутність документів, які є необхідними відповідно до вимог законодавства, мав належні підстави для відмови у приватизації.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції встановив та виходив з того, що позивач ніколи не була працівником КП «Київпастранс»; працювала в фірмі «Світанок» і останні мали договірні відносини з КП «Київпастранс» (неоформлені належним чином), щодо поселення та проживання в гуртожитку, що належить КП «Київпастранс», працівників фірми «Світанок». Позивач, будучи працівником фірми «Світанок», в 1985 році поселилася в гуртожиток за адресою: АДРЕСА_2 , що перебуває на балансі КП «Київпастранс» (на той час у відданні АТП 13034), тимчасово, що підтверджується її реєстраціями на певні періоди часу - спочатку на один рік, потім двічі по три роки, а з 1996 року зареєстрована постійно. Будь-яких доказів видачі позивачу відповідного ордеру на вселення, останньою не надано, як і не надано доказів наявності спільного рішення в 1985 році про виділ позивачці кімнати в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , прийнятого адміністрацією та профспілковим комітетом фірми побутових послуг «Світанок».

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників осіб, що з`явилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, дослідивши її матеріали, колегія суддів уважає таке рішення суду законним та обґрунтованим, відповідним встановленим обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, висновків якого аргументи апеляційної скарги не спростовують з наступних підстав.

Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.

При цьому, згідно із п. 2 ч 2 ст. 1 цього Закону цей Закон не поширюється на громадян, які мешкають у гуртожитку без правових підстав, визначених цим Законом.

Звернувшись з даним позовом до суду, ОСОБА_1 зазначала, що відповідно до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» має право на приватизацію кімнати в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки на правових підставах була вселена в нього.

Для цілей Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» у його статті 1-1 наведено визначення термінів.

Так, відповідно до п. 8 статті 1-1 цього Закону термін «користування (використання) жилим приміщенням у гуртожитку на правових підставах, визначених цим Законом», вживається в такому значенні - право користування (використання) жилим приміщенням у гуртожитку, на який поширюється дія цього Закону, що виникає на підставі:

а) договору найму жилого приміщення, укладеного на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР;

б) договору оренди житла, укладеного згідно із статтями 810, 811-813 Цивільного кодексу України, - у випадках, визначених цим Законом.

Згідно із п. 14 статті 1-1 цього Закону термін «проживання у гуртожитку на правових підставах» вживається в такому значенні - проживання у гуртожитку (використання жилої площі в гуртожитку в якості житла) відповідно до цього Закону, а саме:

а) у відомчих гуртожитках державної та комунальної форми власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР;

б) у гуртожитках колишніх державних і комунальних підприємств та організацій, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі масової приватизації та корпоратизації:

до включення таких гуртожитків до статутних капіталів зазначених товариств та після передачі таких гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього Закону - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР;

після включення таких гуртожитків до статутних капіталів зазначених товариств до передачі таких гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього Закону - за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР, або на підставі договору оренди житла, укладеного згідно із статтями 810, 811-813 Цивільного кодексу України на вимогу власника гуртожитку (його представників), за умови, що мешканець гуртожитку або його сім`я були вселені у гуртожиток на підставі спеціального ордера та проживали у гуртожитку за договором найму жилого приміщення.

Аналіз указаних норм свідчить про те, що право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках мають особи, які зокрема на правових підставах були вселені та мешкають в ньому і підтвердженням таких правових підстав є договір найму жилого приміщення, укладеного на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР або договір оренди житла, укладеного згідно із статтями 810, 811-813 Цивільного кодексу України, - у випадках, визначених цим Законом.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначаючи про те, що вона на правових підставах вселилась та мешкає у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 доказів, визначених Законом України України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», яким визначені підстави, за яких особа має право на приватизацію житлового приміщення в гуртожитку, не надала та на наявність таких не вказала.

До тверджень позивача про те, що їй дійсно видавався ордер на вселення в у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , колегія суддів відноситься критично, оскільки будь-які докази зазначеному відсутні. Номер та дату рішення адміністрації та профспілкового комітету фірми побутових послуг «Світанок», яке було підставою для видачі відповідного ордеру, як про це зазначає позивач, позивач не зазначає та доказів того, що гуртожиток за адресою: АДРЕСА_2 та/або його окремі приміщення знаходились у віддані фірми побутових послуг « Світанок » на час її поселення та в подальшому, матеріали справи не містять.

Як убачається із рішень Арбітражного суду м.Києва №1/91 від 15.04.1999 р. та №1/90 від 15.04.1999 р. по справах за позовом Комунального автотранспортного підприємства 13034 до ВАТ «Світанок» про стягнення грошових коштів за комунальні послуги, то гуртожиток по АДРЕСА_2 знаходився у віданні Комунального автотранспортного підприємства 13034 ( а.с. 34,35).

Указана обставина підтверджує інформацію, надану КП «Київпастранс» листами від 10.8.2017 року, 14.04.2017 року,05.04.2019 року про те, що ОСОБА_1 ордер на вселення у даний гуртожиток не видавався, поселена вона була до нього на підставі договору оренди, укладеного між КП «Київпастранс» АП №2 та ТОВ «Світанок», термін дії якого закінчився у 2000 році, а керівництвом АП №2 позивачу була надана можливість деякий час проживати у гуртожитку (а.с. 29,32,33).

Аргументи апеляційної скарги про те, що рішеннями Арбітражного суду м. Києва підтверджується відсутність договірних відносин між Комунальним автотранспортним підприємством 13034 та ВАТ «Світанок» на увагу не заслуговують, оскільки обставини встановлені вказаними рішеннями позивач тлумачить на власний розсуд. Указаними рішеннями встановлено, що між сторонами договір найму не був укладений належним чином, унаслідок чого немає підстав для стягнення з ВАТ «Світанок» на користь Київського АП 13034 заборгованості за комунальні послуги, пов`язані з проживанням у гуртожитку робітників ВАТ «Світанок».

Також не заслуговує на увагу і посилання позивача на те, що реєстрація її місця проживання в гуртожитку констатує факт законності її вселення до гуртожитку, оскільки для її проведення подаються відповідні документи та згода особи, яка надала житлову площу, на прописку.

Відповідно до чинного законодавства на той час , а саме п. 22 Положення «Про паспортну систему у СРСР», затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 28.08.1974 №677 громадяни, яку прибули на тимчасове проживання з одної місцевості в іншу на строк понад півтора місяців, прописувалися тимчасово, а прибулі на строк до півтора місяців реєструвались в установленому порядку.

Для прописки громадяни надавали заяву встановленої форми, яка була повинна також містити згоду особи, яка надає жилу площу, на прописку; паспорт або один из документів, передбачених пунктом 22 даного Положення ( п. 25).

Крім того, Постановою Ради Міністрів СРСР від 28.08.1974 №677 «Про деякі правила прописки громадян» було передбачено, що виконавчі комітети міських та

районних Рад депутатів трудящихся в праві в порядку виключення при наявності поважних причин дозволяти прописку громадян у випадках, не передбачених даною постановою ( п. 4).

Отже, факт прописки ОСОБА_3 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 з 1985 року, яка продовжувалась в подальшому не свідчить про те, що до гуртожитку вона була поселена на підставі відповідного ордеру, оскільки громадяни, яку прибули на тимчасове проживання з одної місцевості в іншу на строк понад півтора місяців, зобов`язані були прописатися за місцем проживання і така прописка була тимчасовою.

Перелік документів, які повинні були надаватись для прописки не містили вимоги щодо надання ордеру на поселення, а отже вказана позивачем обставина на підтвердження посилань того, що ордер на вселення до гуртожитку їй дійсно видавався, на увагу не заслуговує.

Частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Проаналізувавши надані позивачем докази на підтвердження її права на приватизацію у гуртожитку, колегія суддів приходить до висновку, що вони не свідчать про наявність обставин справи, на які посилається ОСОБА_3 ..

Погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до даних правовідносин правову позицію Верховного Суду, викладену в Постанові від 30.05.2018 року по справі №591/6623/16-ц, на яку посилається позивач, оскільки дійсно спір по вказаній справі не є аналогічним з даним спором. Верховним Судом переглядалася справа, по якій спір стосувався відсутності ордеру (не зберігся) на вселення особи до гуртожитку, при тому, що сама видача ордера ніким не оспорювалася, ордер недійсним не визнавався.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про законність рішення суду ухваленого в даній справі, підстави до скасування якого відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: