Провадження № 2/947/3765/21
УХВАЛА

19.07.2021 року

Суддя Київського районного суду м. Одеси Луняченко В.О. розглянувши матеріли позовної заяви ОСОБА_1 ( зазначене місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Голови Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку « Наша Свобода» Комарова І.І. ( зазначена адреса: АДРЕСА_2 ), третя особа Одеська міська рада ( місцезнаходження: м. Одеса, площа Думська, 1 ) про захист прав у відповідності до рішення Європейського суду з прав людини по справі №7192/04 від 12 січня 2017 року,-

ВСТАНОВИВ:

13.07.2021 року до Київського районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 про притягнення до відповідальності ОСОБА_2 і стягнення з нього до соціального фонду Одеської міської ради грошових коштів.

Обґрунтуванням вимог зазначено наявність рішення Європейського суду з прав людини по справі №7192/04 від 12 січня 2017 року, яким було встановлено порушення прав ОСОБА_1 , та необхідність виконання даного рішення суду а також чисельні порушення прав позивача у зв`язку із незаконним створенням ОСББ «Наша Свобода» та їх незаконною діяльністю.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду від 13.07.2021 року головуючим по справі визначено суддю Луняченку В.О.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Згідно вимог ч.1 ст. 19 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

За змістом ч.1 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позов пред`являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді ( ч.1 ст. 184 ЦПК).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Про відмову у відкритті провадження у справі постановляється ухвала не пізніше п`яти днів з дня надходження заяви. Така ухвала надсилається заявникові не пізніше наступного дня після її постановлення в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу.

До ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, що надсилається заявникові, додаються позовні матеріали. Копія позовної заяви залишається в суді.

Ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі може бути оскаржено. У разі скасування цієї ухвали позовна заява вважається поданою в день первісного звернення до суду.

Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Класична інтерпретація суті конструкції «суд, встановлений законом» викладена Європейським судом у рішенні по справі «Сокуренко і Стригун проти України» та полягає, зокрема, у такому: п.24. Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

В даному випадку, суд, враховуючи, що предметом позову визначено захист прав визначених у рішенні Європейського суду з прав людини, тобто позивач фактично просить виконати рішення Європейського суду.

Виконання рішень Європейського суду з прав людини передбачається ст. 46 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Це положення створює специфічні правові зобов`язання для держави-відповідача.

Контроль за виконанням рішень покладено на Комітет міністрів Ради Європи. Питання виконання рішень Європейського суду з прав людини розглядається на спеціальних засіданнях з прав людини відповідно до порядку, затвердженого Комітетом міністрів 10 січня 2001 р. на своєму 736 засіданні заступників міністрів.

Доки держава не надасть інформації про виплату суми справедливої сатисфакції, визначеної Європейським судом з прав людини, чи про вжиття заходів, спрямованих на виправлення порушеного права (так звані заходи індивідуального характеру), питання виконання рішення ставиться на порядок денний кожного засідання з питань прав людини Комітету міністрів, якщо Комітет не вирішить інакше. Якщо держава-відповідач повідомить Комітет міністрів про те, що вона не готова надати звіт про вжиття заходів загального характеру (тобто заходів, спрямованих на усунення можливості аналогічного порушення щодо інших осіб), Комітет може ставити розгляд питання на порядок денний з інтервалом не більшим за шість місяців.

У процесі контролю за виконанням рішень Європейського суду з прав людини Комітет міністрів приймає проміжні резолюції, де зазначає заходи, вжиті державою на момент прийняття резолюції, може висловити стурбованість з приводу недостатності цих заходів чи надати свої пропозиції щодо їх виконання, після встановлення факту, що держава вжила всіх заходів для виконання рішення Європейського суду з прав людини. Комітет міністрів приймає остаточну резолюцію з висновком, що він виконав свої функції контролю за виконанням рішення відповідно до частини другої ст. 46 Конвенції.

Отже, першим основним обов`язком держави є виплата сум, визначених Європейським судом як справедливе відшкодування заявникові. Відповідно до ст. 41 Конвенції Європейський суд може зобов`язати державу відшкодувати заявнику матеріальну та моральну шкоду, а також судові витрати. Виплата цих сум є обов`язковою, чітко визначеною у рішенні Суду.

Однак виплата справедливого відшкодування - не єдиний обов`язок, що випливає з рішення. На виконання рішення Європейського суду, де встановлено одне або кілька порушень Конвенції, державу-відповідача залежно від обставин справи може бути зобов`язано вжити певних заходів: по-перше, заходи індивідуального характеру на користь заявника, аби припинити незаконну ситуацію і відшкодувати її наслідки, по-друге, заходи загального характеру, щоб запобігти подальшим порушенням подібного типу.

На відміну від відшкодування матеріальної шкоди Європейський суд не вказує державі, які спеціальні заходи необхідно вжити щодо відновлення порушених прав заявника та стосовно запобігання подальшим порушенням, позаяк згідно з Конвенцією держави мають право самостійно обирати заходи індивідуального та загального характеру.

Необхідність застосувати заходи індивідуального характеру на національному рівні додатково до відшкодування матеріальної і моральної шкоди розглядається Комітетом Міністрів у випадку, коли визнане за державою порушення продовжує мати негативні для заявника наслідки і їх не можна відшкодувати шляхом виплати грошової компенсації.

В даному випадку у рішенні Європейського суду від 12.01.2017 року по справі «Соколов та інші проти України»№7192/04, у пунктах 9-11 рішення зазначив, що «розглянувши всі наявні матеріали, Суд не вбачає жодних фактів або аргументів, здатних переконати його дійти іншого висновку щодо прийнятності та суті цих скарг. З огляду на свою практику з цього питання Суд вважає, що у цій справі тривалість проваджень була надмірною та не відповідала вимозі «розумного строку». Суд також зазначив , що заявники не мали ефективного засобу юридичного захисту щодо цих скарг. Таким чином, скарги визнані судом прийнятними та свідчать про порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції.

Предметом розгляду Європейського суду у даної справі була , зокрема, була скарга ОСОБА_1 на невиконання або тривале виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2002 року та рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 липня 2004 року по цивільної справі №2-253/02 щодо зобов`язання ЖЄО Київського району м. Одеси укласти з ОСОБА_1 договір про участь у витратах по утриманню будинку, прибудинкової території та комунальних послуг.

Таким чином рішенням Європейського суду було визначено факт порушення прав ОСОБА_1 саме у зв`язку із тривалим невиконанням рішення суду та не встановлювалось факт порушення його прав як споживача комунальних послуг.

Таким чином виконання рішення Європейського суду щодо тривалості невиконання рішення суду та відсутності на національному рівні ефективного захисту у випадку тривалого невиконання рішень суду не може бути предметом розгляду у цивільному провадженні за позовом, тобто не може розглядатись у цивільному провадженні.

Якщо позивача вважає наявність порушених прав у зв`язку із неналежним реагуванням Кабінету міністрів України або законодавчих органів яки не приймають на законодавчому рівні питання про створення такого ефективного захисту позивач має право звертатись із відповідними позовами до зазначених суб`єктів у порядку адміністративного судочинства.

Також суд звертає увагу, що у поданих позивачем заявах та доказах відсутні його повноваження на представництво в судах інтересів соціального фонду Одеської міської ради або самої міської ради в інтересах якої він просить здійснити відрахування з голови ОСББ, тобто такий позов повинен бути повернуто у відповідності до вимогп.4 ч.4 ст. 185 ЦПК - відсутні підстави для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи .

У випадку , якщо позивач вважає, що його власні права порушені діями ОСББ, голови ОСББ або іншими особами , він має право звернутись до суду у порядку цивільного судочинства як член ОСББ або споживач, із визначенням порушених прав та вимогами про поновлення таких прав.

При цьому суд звертає увагу позивача, що Статтею 10 Конституції України визначено, що державною мовою в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України.

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство в судах провадиться державною (тобто українською) мовою.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року (справа № 10-рп/99) зазначено, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЦПК учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

Таким чином заяви по суті справи ( в тому числі позовні заяви ) та всі інші процесуальні документи до суду подаються виключно державною мовою, або рідною мовою із наданням відповідного перекладу державною мовою.

Зазначені обставини є підставою для відмови у відкритті провадження по позовної заяві ОСОБА_1 , поданої 13.07.2021 року у порядку цивільного судочинства, з роз`ясненням позивачу права звернення із відповідним адміністративним позовом до окружного адміністративного суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням будь-кого з відповідачів.

Керуючись ст.ст. 2, 3,4,13,19,186,353,354 ЦПК , суддя, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті, у порядку цивільного судочинства, провадження за позовом ОСОБА_1 до Голови Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку « Наша Свобода» Комарова І.І., третя особа Одеська міська рада про захист прав у відповідності до рішення Європейського суду з прав людини по справі №7192/04 від 12 січня 2017 року.

Роз`яснити право ОСОБА_1 на звернення із відповідними вимогами у порядку адміністративного судочинства до окружного адміністративного суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням будь-кого з відповідачів на вибір позивача.

Одночасно із копією ухвали про відмову у відкритті провадження суд повертає позивачу позовні матеріали та залишає у справі копію позовної заяви.

Ухвала набирає законної сили з дня її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку, шляхом подання апеляційної скарги до суду, який постановив ухвалу або безпосередньо до Одеського апеляційного суду, протягом п`ятнадцяті днів з дня її складення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Луняченко В. О.