провадження 2/201/860/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа державний реєстратор приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна про визнання незаконним і скасування запису про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки і стягнення витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 26 листопада 2020 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання незаконним і скасування запису про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки і стягнення витрат, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що вона, ОСОБА_1 , реалізуючи своє право на спадщину після смерті її сина ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , 07 липня 2020 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадкового майна, а саме житлового будинку - АДРЕСА_1 . Того ж дня приватним нотаріусом Кейтельгіссер О.М. було сформовано Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі. У зв`язку з вчиненням зазначених нотаріальних дій, нотаріусом було направлено запит до КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської обласної ради щодо нерухомого майна за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, провулок Переяславський, буд. 25. В відповіді КП ДМБТІ ДОР від 10 липня 2020 року № 7222 було повідомлено, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , не проводилась.

В матеріалах інвентаризаційної справи містилися запит приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Рички Ю.О. вих. № 682/01-16 від 27 вересня 2018 року до КП ДМБТІ ДОР та відповідь на нього № 14746 від 04 жовтня 2018 року, у якій зазначено про визнання права на спадщину за заповітом на домоволодіння за вказаною адресою за ОСОБА_3 . Пізніше з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачці стало відомо про реєстрацію 23 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Ричкою Ю.О. права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_2 , який позивачці не відомий, який не має ніякого відношення до кола її родичів та який не має ніяких законних прав щодо вказаного вище домоволодіння.

За фактом шахрайства щодо привласнення домоволодіння, яке належить позивачці як спадкоємиці за законом було відкрито кримінальне провадження № 0001463. У ході розслідування стало відомо, що ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Рички Ю.О. з підробленими документами, а саме з підробленим рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська від 22 грудня 1994 року № 502/р про привласнення адреси житловому будинку - АДРЕСА_1 , нібито виданого за заявою ОСОБА_2 , який ніколи за вказаною адресою не проживав та не міг звернутись із зазначеною заявою.

Після цього, згідно вимог чинного законодавства України, приватний нотаріус Ричка Ю.О. направила запит до КП ДМБТІ ДОР щодо нерухомого майна за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, провулок Переяславський, буд. 25 від 27 вересня 2018 року. 04 жовтня 2018 року КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДОР надало відповідь, що реєстрація права власності щодо запитуваного об`єкту не проводилась, і що в матеріалах інвентаризаційної справи міститься копія рішення суду від 14 червня 2007 року, яким за ОСОБА_3 визнано право на спадщину за заповітом, проте, відповідь на запит, яку надав приватному нотаріусу Ричці Ю.О. ОСОБА_2 відрізнялася.

Так, відповідь на запит нотаріуса від 04 жовтня 2018 року була отримана наручно ОСОБА_2 . Побачивши, що у відповіді зазначено рішення суду, де право на спадщину було визнано за законним спадкоємцем, відповідач, розуміючи, що це буде перепоною в його незаконній реєстрації права власності на домоволодіння, вдався до підробки отриманої відповіді. Абзац в якому йшлося про судове рішення, був видалений, а все інше було таким, як і в первісній відповіді.

Вважаючи інформацію, яку надали працівники КП ДМБТІ ДОР вірною, та не уявляючи, що отримана інформація могла бути підробленою заявником ОСОБА_2 , приватний нотаріус Ю.О. Ричка здійснила державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, приватним нотаріусом Ричкою Ю.О. були вчинені всі передбачені чинним законодавством України дії для державної реєстрації речового права, інших додаткових документів, ніж ті, що прямо передбачені законодавством, нотаріус не мав права вимагати від відповідача, тому державна реєстрація прав на домоволодіння була здійснена саме на підставі тих документів, які надав відповідач.

Таким чином, відповідач здійснив державну реєстрацію права власності на підставі підроблених ним документів на житловий будинок, який йому по праву не належав та не належить. Подані відповідачем документи, не відповідають вимогам ч. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому запис про право власності № 33841088 від 23 жовтня 2019 року, що був вчинений приватним нотаріусом Ричка Ю.О. є незаконним та підлягає скасуванню.

Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідача по невизнанню її законного права на вказане майно неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просила суд про визнання протиправними вказаних рішень, скасування рішень про державну реєстрацію та відновлення становища, яке існувало до цього порушення, скасувати запис про реєстрацію права власності на її майно за відповідачем, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та/або його представник в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, позовні вимоги не визнав, вважає їх безпідставними, надуманими та необґрунтованими, при укладанні угод керувалися положеннями діючого законодавства України, у зв`язку з чим, жодних прав та законних інтересів позивача ним не порушувалося, тому просив суд відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог і вважав за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без його участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Третя особа приватний нотаріус Ричка Ю.О. та/або її представник в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, при укладанні угод керувалися положеннями діючого законодавства України, прав та законних інтересів позивача нею не порушувалося, тому просила слухати справу за наявними матеріалами справи без її участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до п. 59-60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року по справі № 520/13067/17 закріплено, що Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що заявлена позовна вимога про визнання протиправним і скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на нерухоме майно Фактично стосується запису про це право. Саме скасування такого запису є належним способом захисту прав та інтересів позивачки. Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.17), від 4 вересня 2018 року у справі № 915/1.27/1, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 74), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а).

Таким чином, після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно єдиним належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права. На підставі вказаного позивач звернулася до суду з уточненою позовною заявою щодо способу захисту.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реалізуючи своє право на спадщину після смерті її сина ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , 07 липня 2020 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадкового майна, а саме житлового будинку - АДРЕСА_1 . Того ж дня приватним нотаріусом Кейтельгіссер О.М. було сформовано Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі. У зв`язку з вчиненням зазначених нотаріальних дій, нотаріусом було направлено запит до КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

В відповіді КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради від 10 липня 2020 року № 7222 було повідомлено, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , не проводилась. Поряд з цим, було зазначено, що в матеріалах інвентаризаційної справи міститься копія рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2007 року, яким за її вже померлим сином ОСОБА_3 визнано право на спадщину за заповітом на домоволодіння АДРЕСА_1 , яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 .

Крім цього, було також зазначено, що в матеріалах інвентаризаційної справи містилися запит приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Рички Ю.О. вих. № 682/01-16 від 27 вересня 2018 року до КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської обласної ради та відповідь на нього № 14746 від 04 жовтня 2018 року, у якій зазначено про визнання права на спадщину за заповітом на домоволодіння за вказаною адресою за ОСОБА_3 .

Пізніше з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачці стало відомо про реєстрацію 23 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Ричкою Ю.О. права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , який позивачці не відомий, який не має ніякого відношення до кола її родичів та який не має ніяких законних прав щодо вказаного вище домоволодіння.

За фактом шахрайства щодо привласнення домоволодіння, яке належить позивачці як спадкоємиці за законом було відкрито кримінальне провадження № 0001463. У ході розслідування стало відомо, що ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Рички Ю.О. з підробленими документами, а саме з підробленим рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська від 22 грудня 1994 року № 502/р про привласнення адреси житловому будинку - АДРЕСА_1 , нібито виданого за заявою ОСОБА_2 , який ніколи за вказаною адресою не проживав та не міг звернутись із зазначеною заявою.

Після цього, згідно вимог чинного законодавства України, приватний нотаріус Ричка Ю.О. направила запит до КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради щодо нерухомого майна за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, провулок Переяславський, буд. 25 від 27 вересня 2018 року.

04 жовтня 2018 року КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради надало відповідь, що реєстрація права власності щодо запитуваного об`єкту не проводилась, і що в матеріалах інвентаризаційної справи міститься копія рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2007 року, яким за ОСОБА_3 визнано право на спадщину за заповітом, проте, відповідь на запит, яку надав приватному нотаріусу Ричці Ю.О. ОСОБА_2 відрізнялася.

Так, відповідь на запит нотаріуса від 04 жовтня 2018 року була отримана наручно ОСОБА_2 . Побачивши, що у відповіді зазначено рішення суду, де право на спадщину було визнано за законним спадкоємцем, відповідач, розуміючи, що це буде перепоною в його незаконній реєстрації права власності на домоволодіння, вдався до підробки отриманої відповіді. Абзац в якому йшлося про судове рішення, був видалений, а все інше було таким, як і в первісній відповіді.

Вважаючи інформацію, яку надали працівники КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради вірною, та не уявляючи, що отримана інформація могла бути підробленою заявником ОСОБА_2 , приватний нотаріус Ю.О. Ричка здійснила державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, право на спадщину позивача порушене зі сторони сторонньої особи, яка за допомогою шахрайських дій привласнила собі домоволодіння, яке по праву належить позивачці, і задля захисту своїх прав та законних інтересів вона вимушена звернутися до суду з цим позовом.

Оскільки померлим сином позивачки ОСОБА_3 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2007 року, яким за ним було визнано право власності на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 , не було зареєстровано право власності, то його право на отримання у спадок зазначеного будинку включається до складу його спадщини та належить позивачці, як законній спадкоємиці.

Приватним нотаріусом Ричкою Ю.О. були вчинені всі передбачені чинним законодавством України дії для державної реєстрації речового права, інших додаткових документів, ніж ті, що прямо передбачені законодавством, нотаріус не мав права вимагати від відповідача, тому державна реєстрація прав на домоволодіння була здійснена саме на підставі тих документів, які надав відповідач, адже саме відповідач є відповідальною особою за правдивість документів, які подав приватному нотаріусу для реєстрації речового права на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, відповідач здійснив державну реєстрацію права власності на підставі підроблених ним документів на житловий будинок, який йому по праву не належав та не належить. Подані відповідачем документи, не відповідають вимогам ч. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому запис про право власності № 33841088 від 23 жовтня 2019 року, що був вчинений приватним нотаріусом Ричка Ю.О. є незаконним та підлягає скасуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК) кожна особа має право в порядку встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Нова редакція Цивільного процесуального кодексу України, а саме ст. 19 передбачає можливість визнання дій держреєстраторів щодо реєстрації прав власності недійсними. Правові відносини даного спору регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» й Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідача по невизнанню її законного права на вказане майно неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. В зв`язку з обставинами, що склалися, позивач вважає, що її права порушено, виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і позивач вимушений був звернутися до суду з цим позовом.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна.

Правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Як вже було встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реалізуючи своє право на спадщину після смерті її сина ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , 07 липня 2020 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадкового майна, а саме житлового будинку - АДРЕСА_1 . Того ж дня приватним нотаріусом Кейтельгіссер О.М. було сформовано Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі. У зв`язку з вчиненням зазначених нотаріальних дій, нотаріусом було направлено запит до КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

В відповіді КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради від 10 липня 2020 року № 7222 було повідомлено, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , не проводилась. Поряд з цим, було зазначено, що в матеріалах інвентаризаційної справи міститься копія рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2007 року, яким за її вже померлим сином ОСОБА_3 визнано право на спадщину за заповітом на домоволодіння АДРЕСА_1 , яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 .

Крім цього, було також зазначено, що в матеріалах інвентаризаційної справи містилися запит приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Рички Ю.О. вих. № 682/01-16 від 27 вересня 2018 року до КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської обласної ради та відповідь на нього № 14746 від 04 жовтня 2018 року, у якій зазначено про визнання права на спадщину за заповітом на домоволодіння за вказаною адресою за ОСОБА_3 .

Пізніше з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачці стало відомо про реєстрацію 23 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Ричкою Ю.О. права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , який позивачці не відомий, який не має ніякого відношення до кола її родичів та який не має ніяких законних прав щодо вказаного вище домоволодіння.

За фактом шахрайства щодо привласнення домоволодіння, яке належить позивачці як спадкоємиці за законом було відкрито кримінальне провадження № 0001463. У ході розслідування стало відомо, що ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Рички Ю.О. з підробленими документами, а саме з підробленим рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська від 22 грудня 1994 року № 502/р про привласнення адреси житловому будинку - АДРЕСА_1 , нібито виданого за заявою ОСОБА_2 , який ніколи за вказаною адресою не проживав та не міг звернутись із зазначеною заявою.

Після цього, згідно вимог чинного законодавства України, приватний нотаріус Ричка Ю.О. направила запит до КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради щодо нерухомого майна за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, провулок Переяславський, буд. 25 від 27 вересня 2018 року.

04 жовтня 2018 року КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради надало відповідь, що реєстрація права власності щодо запитуваного об`єкту не проводилась, і що в матеріалах інвентаризаційної справи міститься копія рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2007 року, яким за ОСОБА_3 визнано право на спадщину за заповітом, проте, відповідь на запит, яку надав приватному нотаріусу Ричці Ю.О. ОСОБА_2 дещо відрізнялася.

Так, відповідь на запит нотаріуса від 04 жовтня 2018 року була отримана наручно ОСОБА_2 . Побачивши, що у відповіді зазначено рішення суду, де право на спадщину було визнано за законним спадкоємцем, відповідач, розуміючи, що це буде перепоною в його незаконній реєстрації права власності на домоволодіння, вдався до підробки отриманої відповіді. Абзац в якому йшлося про судове рішення, був видалений, а все інше було таким, як і в первісній відповіді.

Вважаючи інформацію, яку надали працівники КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради вірною, та не уявляючи, що отримана інформація могла бути підробленою заявником ОСОБА_2 , приватний нотаріус Ю.О. Ричка здійснила державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, право на спадщину позивача порушене зі сторони сторонньої особи, яка за допомогою шахрайських дій привласнила собі домоволодіння, яке по праву належить позивачці, і задля захисту своїх прав та законних інтересів вона вимушена звернутися до суду з цим позовом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з ч. З ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до постанови Верховного суду Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року по справі № 523/3522/16-ц, право на спадщину входить до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не здійснив державну реєстрацію права.

Отже, оскільки померлим сином позивачки ОСОБА_3 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2007 року, яким за ним було визнано право власності на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 , не було зареєстровано право власності, то його право на отримання у спадок зазначеного будинку включається до складу його спадщини та належить позивачці, як законній спадкоємиці.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.

Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор не має права вимагати від заявника надання інших документів, крім тих, відсутність яких стала підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви, якщо інше не випливає з документів, що надані додатково.

Приватним нотаріусом Ричкою Ю.О. були вчинені всі передбачені чинним законодавством України дії для державної реєстрації речового права, інших додаткових документів, ніж ті, що прямо передбачені законодавством, нотаріус не мав права вимагати від відповідача, тому державна реєстрація прав на домоволодіння була здійснена саме на підставі тих документів, які надав відповідач, адже саме відповідач є відповідальною особою за правдивість документів, які подав приватному нотаріусу для реєстрації речового права на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, відповідач здійснив державну реєстрацію права власності на підставі підроблених ним документів на житловий будинок, який йому по праву не належав та не належить. Подані відповідачем документи, не відповідають вимогам ч. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому запис про право власності № 33841088 від 23 жовтня 2019 року, що був вчинений приватним нотаріусом Ричка Ю.О. є незаконним та підлягає скасуванню.

У цій справі позивач просять визнати незаконною та скасувати проведену державним реєстратором державну реєстрацію права власності і запис про це на приміщення позивача за відповідачем. Такий спір не є спором учасників публічно-правових відносин. Реєстратор, здійснюючи державну реєстрацію права власності на квартиру, не мав публічно-правових відносин з позивачем, оскільки така реєстрація права відбувалася за відповідачем, а не за позивачем. Останній обґрунтував позов незаконністю вибуття у позивача права власності на будинок та відсутністю у відповідача правомірного інтересу щодо реєстрації такого права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Спір має приватноправовий характер, а з огляду на суб`єктний склад сторін цього спору його слід вирішувати за правилами цивільного судочинства.

Близькі за змістом висновки щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 826/14433/16 (К/9901/7474/18), від 11 квітня 2018 року у справі № 826/366/16, від 11 квітня 2018 року у справі № 554/14813/15-ц, від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 15 травня 2018 року у справі № 826/2691/16, від 22 серпня 2018 року у справі № 820/4673/16, від 28 серпня 2018 року № 826/7122/15, від 29 серпня 2018 року у справі № 816/1604/17, від 7 листопада 2018 року у справі № 826/9963/16, від 14 листопада 2018 року у справі № 826/10475/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 814/1017/16, 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18, від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а.

Щодо порушення порядку державної реєстрації права власності.

Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Перевірка документів на наявність підстав, зокрема, для прийняття відповідних рішень є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (пункт 4 частини першої статті 18 вказаного Закону у тій же редакції).

Державний реєстратор, яким може бути і нотаріус (пункт 2 частини першої статті 10 вказаного Закону у зазначеній редакції): 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункти 1-2 частини третьої статті 10 того ж Закону у відповідній редакції).

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (абзац перший частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав (пункт 4 частини першої, абзац перший частини другої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що була чинною на час державної реєстрації права власності на квартиру за відповідачем).

Отже, за відсутності документів, необхідних для державної реєстрації права власності на будинок за відповідачем, така реєстрація проведена з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у відповідній редакції.

Щодо способу захисту права власності позивача.

Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав (абзац перший частини першої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що була чинною на час державної реєстрації права власності на квартиру за відповідачем).

Саме скасування такого запису є належним способом захисту прав та інтересів позивачів. Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.17), від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 74), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а).

За змістом абзацу першого частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відтак, позивач, звертаючись до суду, обрали в цій частині спосіб захисту її порушеного права, який узгоджувався зі змістом статей 26 і 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у вказаній редакції.

Відповідно до п. 21 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1141 від 26 жовтня 2011 року у разі проведення державної реєстрації виникнення права власності на нерухоме майно державний реєстратор вносить до запису про право власності та суб`єкта цього права такі відомості щодо суб`єкта права власності: для фізичної особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства): прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові; податковий номер (крім громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податку (ідентифікаційного номера), офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України); номер та серія паспорта громадянина України (для громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податку (ідентифікаційного номера), офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України); реквізити документа, що посвідчує особу власника (номер та серія документа, дата його видачі, відомості про суб`єкта, що здійснив його видачу, тощо); форма власності; вид спільної власності (у разі, коли майно належить на праві спільної власності); розмір частки у праві спільної власності (у разі, коли майно належить на праві спільної часткової власності); підстава для виникнення права власності: назва документа; дата видачі документа; номер документа; ким виданий (оформлений) документ; додаткові відомості про документ; підстава для внесення запису про право власності та суб`єкта цього права: назва рішення; дата формування рішення; індексний номер рішення; реєстраційний номер, дата і час реєстрації заяви, на підставі якої проводиться державна реєстрація прав; прізвище, ім`я та по батькові державного реєстратора; найменування органу державної реєстрації прав або найменування нотаріальної контори, назва нотаріального округу.

Згідно п. 31 вищевказаного Порядку, під час проведення державної реєстрації переходу права власності, інших речових прав на нерухоме майно або обтяжень таких прав державний реєстратор замість існуючих відомостей, що містяться у відкритому розділі або спеціальному розділі Державного реєстру прав, вносить нові відомості, визначені у пунктах 21-24 цього Порядку.

Згідно зі ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України наявні підстави для задоволення позовних вимог.

В силу вимог ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо.

Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, не суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити і визнати незаконним та скасувати реєстраційний запис № 33841088 від 23 жовтня 2019 року про реєстрацію права власності на житловий будинок: літ. А-1, загальною площею 47.3 кв. м., літ В - вбиральня; № 1-4 - споруди, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в сумі 10 985 грн..

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129 140, 144 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 15, 16, 182, 257, 267, 316, 317, 319, 321, 365, 377, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР, ст. 9, 19, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати реєстраційний запис № 33841088 від 23 жовтня 2019 року про реєстрацію права власності на житловий будинок: літ. А-1, загальною площею 47.3 кв. м., літ В - вбиральня; № 1-4 - споруди, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в сумі 10 985 грн..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 17 березня 2021 року.

Суддя