провадження № 22-ц/824/7085/2021
головуючий у суді І інстанції Кириленко Т.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Святошинської окружної прокуратури міста Києва, Святошинського УП ГУНП в місті Києві, треті особи: Державна казначейська служба України, Київська міська прокуратура про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Святошинської окружної прокуратури міста Києва, Святошинського УП ГУНП в місті Києві, треті особи: Державна казначейська служба України, Київська міська прокуратура, в якому просила стягнути з держави компенсацію заробітної плати в розмірі 540 000 грн, моральну шкоду в розмірі 540 000 грн, неотриманий заробіток в розмірі 100 000 грн, відшкодування за пропущений стаж в розмірі 100 000 грн, моральну шкоду, завдану неотриманим заробітком та за пропущений трудовий стаж в розмірі 100 000 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2019 року кримінальне провадження № 0000644 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, а саме у зв`язку із відмовою потерпілого ОСОБА_3 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Посилаючись на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, вважала свої права порушеними, оскільки наявність у неї судимості відповідно до вироку від 21 березня 2019 року було б надмірним покаранням, оскільки створювало б перешкоди займати певні посади і здійснювати певну діяльність. Крім того, внаслідок кримінального провадження вона не може влаштуватись на роботу і забезпечити собі нормальне життя, протягом року вимушена була захищати свої права, оскільки слідчим під час кримінального провадження збирались докази виключно проти неї. Таким чином, кримінальним провадженням були порушені права, гарантовані їй ст.ст. 2,6,7,8,13,14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 березня 2021 року у задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що прокуратура та орган досудового розслідування вважають, що ніякої шкоди не заподіяли під час досудового розслідування та винесення незаконного вироку, який було скасовано Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 липня 2019 року внаслідок встановлення судом порушення слідчим Телепенько О.А. під час кримінального провадження частини першої ст. 469 КПК України, та діями прокурора Черніченко І.В., який в засіданні Святошинського районного суду міста Києва 17 жовтня 2019 року просив відмовити в затвердженні угоди про примирення, і тому намагаються заперечити право позивача на відшкодування шкоди посилаючись в своїх поясненнях та відзиві на науково-практичний коментар з мережі інтернет, як на підставу позбавлення позивача її законних конституційних прав, оскільки закон не містить вимоги про реабілітуючи чи нереабілітуючі підстави для відшкодування шкоди державою.

Зазначає, що увесь час протягом кримінального провадження наполягала на тому, що розслідування та вивчення доказів у справі не було ретельним і її вводили в оману під час підписання угоди про примирення, проте на її доводи не було звернено уваги ні судом, ні слідчим, ні прокурором. Вважає, ігнорування її заяви порушенням прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Також зазначає, що отримала розчарування в органах влади України та не вважає їхні дії ефективним засобом захисту її прав.

28 травня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від керівника Святошинської окружної прокуратури міста Києва - Тимошенко М., в якому він просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Вказує, що вирок Святошинського районного суду міста Києва від 21 березня 2019 року не набрав законної сили та був в подальшому скасований ухвалою Київського апеляційного суду, відтак ОСОБА_4 не набула статусу засудженої у розумінні вимог КПК України і в неї не виникає право на відшкодування шкоди в розміру, і порядку, передбаченому Законом України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Зазначає, що ОСОБА_4 не довела жодними належними та допустимими доказами заподіяння їй матеріальної та моральної шкоди: факт звільнення її з посади головного спеціаліста відділу юридичного забезпечення господарської діяльності Управління юридичного забезпечення Державної міграційної служби 20 лютого 2019 року та відмов в подальшому працевлаштуванні саме у зв`язку з перебуванням в статусі обвинуваченої.

Також зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, якими підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_4 просила апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Прокурор Кузьміна К.Г. просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» за встановлених ухвалою Київського апеляційного суду від 24 липня 2019 року обставин не виникає права на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначала, що ухвалою Київського апеляційного суду було встановлено порушення статті 469 та 474 КПК України з боку слідчого та недбальство прокуратури і Святошинського районного суду в зв`язку з тим, що вони не здійснили перевірки на відповідність законодавству України угоди про примирення та обставин справи, що призвело до незаконного засудження ОСОБА_4 за вчинення кримінального правопорушення і порушення прав позивача як людини і громадянина та завдання позивачу шкоди в зв`язку з неможливістю здійснювати трудову професійну діяльність через наявність кримінального провадження, позивачу було завдано матеріальної та моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, вироком Святошинського районного суду міста Києва від 21 березня 2019 року затверджено угоду від 27 лютого 2019 року про примирення між потерпілим ОСОБА_5 та обвинуваченою ОСОБА_6 та ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч. 2 КК України та призначено покарання в виді штрафу у розмірі 850 грн (а.с. 8-9).

4 квітня 2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на вказаний вирок, яка ухвалою Київського апеляційного суду від 24 липня 2019 року була задоволена частково, вирок скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції (а.с. 10-19).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року у затвердженні угоди про примирення від 27 лютого 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 січня 2019 року за №0000644 відмовлено (а.с. 20).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, а саме у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_3 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Керуючись наведеною нормою, зважаючи на факт існування ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року про закриття кримінального провадження відносно позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що внаслідок обставин встановлених даною ухвалою у позивача не виникає права на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку передбачених ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Тобто, суд першої інстанції звернув увагу на те, що положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачають відшкодування шкоди не у будь-якому випадку закриття відносно особи кримінального провадження, а лише у випадках, встановлених даним Законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до ст. 3 у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

З аналізу вказаних норм вбачається, що за встановленою Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» процедурою у разі закриття кримінального провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення підстав для відшкодування шкоди немає.

За загальною процедурою, зокрема, передбаченою положеннями ст. 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню інша завдана особі шкода, за умови доведення складових для такого відшкодування.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Відповідно до статей 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також посадовою або службовою особою цих органів при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.

Також цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Отже, необхідною підставою деліктної відповідальності органу державної влади є наявність трьох таких складових у сукупності: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Застосовуючи статті 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як встановлено ухвалою Київського апеляційного суду від 24 липня 2019 року під час апеляційного перегляду справи, угода про примирення в даному кримінальному провадженні укладена за ініціативою слідчого, тобто особи, яка не може бути ініціатором угоди, а тому суд вказав на те, що вирок суду, яким затверджена угода про примирення між обвинуваченою та потерпілим постановлений з істотним порушенням вимог КПК України, які перешкоджали чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Разом з тим, позивачка не довела, яким чином ініціювання слідчим укладення угоди про примирення у справі приватного обвинувачення, наслідком чого було укладено угоду про примирення, їй було завдано шкоди.

Крім того, в позовній заяві та в апеляційній скарзі позивачка також жодними належними та допустимими доказами не довела факту звільнення її з посади головного спеціаліста відділу юридичного забезпечення господарської діяльності Управління юридичного забезпечення Державної міграційної служби 20 лютого 2019 року та відмови в подальшому працевлаштуванні саме у зв`язку з перебуванням в статусі обвинуваченої.

За приписами ч. 4 ст. 26 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Сам факт закриття кримінального провадження не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди.

Під час закриття кримінального провадження на підставі відмови потерпілого від обвинувачення суд фактично визнає відсутність самого обвинувачення щодо особи, а тому не потрібно встановлювати сам факт вчинення кримінального правопорушення, ні винуватість чи невинуватість такої особи. За таких обставин не потребують перевірки судом докази, а також немає необхідності в дослідженні того, чи було дотримано інші вимоги процесуального закону під час провадження у справі.

Відмова потерпілого від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження на підставі відповідної ухвали суду, що виключає одночасне прийняття ним рішення про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за нереабілітуючою підставою. В той же час, обставини які доводять невинуватість позивачки, також не підлягають встановленню у відповідній процедурі.

Таким чином, ОСОБА_4 не вказала та не довела будь-якими доказами причинно-наслідковий зв`язок між проведеним слідчими діями у кримінальному провадженні за приватним обвинуваченням та моральними стражданнями, які вона зазнала.

Судом також було встановлено, що ініціатором кримінального провадження була не держава в особі відповідачів, а її брат, що згодом сам відмовився від звинувачення.

Отже позивач не вказала, яких саме вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках вона зазнала, та яким чином це пов`язано із проведенням слідчих чи інших дій органів досудового розслідування щодо ОСОБА_4 .

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності), а також виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

Таких доказів ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції позивачем не надано.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 .

Такий висновок суду відповідає практиці Верховного Суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17), яка відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути врахована при вирішенні даної категорії справ.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба