ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

17 березня 2021 року

м. Харків

справа №638/11267/18

провадження № 22-ц/818/1230/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Кругової С.С., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач: Кредитна спілка «Істок»

відповідач: ОСОБА_1

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу

за позовною заявою Кредитної спілки «Істок» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 10 серпня 2020 року, ухвалене суддею Цвірюк Д.В., в залі суду в м. Харків,

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за Кредитним договором ДКХ-1916 від 25.10.2017 року у сумі 64 482,10 грн. та судовий збір у розмірі 1762,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25.10.2017 року між Кредитною Спілкою «Істок» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір ДКХ-1916, відповідно до умов якого 09.11.2017 року позичальник отримав кредит у сумі 28 000 грн. та зобов`язався його повернути в повному обсязі та у терміни, встановлені Кредитним договором з терміном дії договору 12 календарних місяців, до 09.11.2018 року, зі сплатою процентів за користування коштами у розмірі 0,001% річних. Плата за надання кредиту становить 40,66 грн. щоденно. Позивач належним чином виконав зобов`язання, передбачені умовами Договору. У зв`язку з порушенням умов Кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту згідно з графіком, 24.05.2018 року відповідачу було надіслано лист-попередження про наявність заборгованості та з вимогою погашення заборгованості по кредитному Договору, однак у добровільному порядку заборгованість відповідачем не сплачена. 27.03.2018 року сторонами договору внесено до нього зміни шляхом укладення додаткового договору №1 до Кредитного договору, згідно якого плата становить 162,63 грн. Крім того, зазначає, що умовами договору встановлено, що у разі порушення позичальником виконання зобов`язань зі сплати платежів за Договором, повернення суми боргу відбувається з урахуванням встановленого індексу інфляції та 100% річних від простроченої суми за весь час прострочення сплати зобов`язань за Договором.

На підставі викладеного позивач просить стягнути із ОСОБА_1 суму заборгованості по кредитному договору у загальному розмірі 64 482,10 грн., яка складається із заборгованості за основною сумою кредиту 21 071,17 грн., заборгованості за платою 22 443,26 грн., заборгованості по відсотках 0,20 грн., інфляційних нарахувань 826,78 грн., 100% річних 15 140,71 грн., штрафу у розмірі 5000 грн. а також судовий збір.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 10 серпня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Істок» суму по кредитному договору ДКХ-1916 від 25.10.2017 року у загальному розмірі 58694 (п`ятдесят вісім тисяч шістсот дев`яносто чотири) гривні 23 копійки, яка складається із заборгованості за основною сумою кредиту 21 071,17 грн., заборгованості за платою 22 443,26 грн., інфляційних нарахувань 39,16 грн., 100% річних 15 140,64 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Істок» судовий збір у розмірі 1603 (одна тисяча шістсот три) гривні 84 копійки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції здійснив розгляд вказаної справи із порушення правил підсудності, оскільки відповідач змінив місце своєї реєстрації після розірвання контракту з Харківським університетом повітряних сил імені Івана Кожедуба. Вказує, що дійсно укладав договір 25.10.2017 року з позивачем на отримання 18 000 грн., а не 28 000 грн. та на руки отримав лише 12 000 грн., оскільки з нього одразу взяли 6000 грн. за перший внесок та відсоток за отримання кредиту, вказавши, що ця виплата буде врахована при нарахуванні боргу і відсотку. 27.03.2018 року без його згоди та підпису позивач уклав додатковий договір №1, яким без його відома збільшив відсотки та щоденні виплати з 40,66 грн. на 162,63 грн. Вважає, що дії позивача мають ознаку шахрайських, у зв`язку з чим відкрито кримінальне провадження. Також вказує, що з квітня 2018 року проходить військову службу за контрактом і відповідно до ст.15 п.15 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» всі нарахування процентів та штрафів з боку позивача є незаконними і протиправними.

Представник кредитної спілки «Істок» надав до суду відзив на апеляційну скаргу, вважає рішення районного суду вірним та просить залишити його без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що справа підсудна Дзержинському районному суду м. Харкова, ОСОБА_1 взятих на себе за договором позики зобов`язань належним чином не виконав, правовими наслідками чого є стягнення з нього на користь позивача заборгованості у загальному розмірі 58694,23 грн.

Проте погодитись з такими висновками не можна.

Представник Кредитної спілки «Істок» -Альохін Олександр Олексійович надав відзив на апеляційну скаргу, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 10 серпня 2020 року залишити без змін.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання за Договором про споживчий кредит від 25.102017 року відповіда належним чином не виконав, тому наявні підстави для стягнення з нього на користь Кредитної спілки «Істок» заборгованості у загальному розмірі 58694 (п`ятдесят вісім тисяч шістсот дев`яносто чотири) гривні 23 копійки, яка складається із заборгованості за основною сумою кредиту 21 071,17 грн., заборгованості за платою 22 443,26 грн., інфляційних нарахувань 39,16 грн., 100% річних 15 140,64 грн.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 25 жовтня 2017 року між Кредитною Спілкою «Істок» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір ДКХ-1916, згідно умов якого Кредитна Спілка «Істок» зобов`язалася надати позичальнику грошові кошти в сумі 28 000 грн., а позичальник зобов`язався повернути наданий кредит і виконати обов`язки за договором у повному обсязі. Строк дії договору становить 12 календарних місяців до 09.11.2018 року.

Спілкою виконані взяті на себе зобов`язання за кредитним договором ДКХ-1916 від 25.10.2017 року щодо видачі кредиту.

Згідно п.3.2 Договору відсоткова ставка за користування кредитом становить 0,001% річних. Відповідно до п.2.5 Договору плата за надання кредиту становить 40,66 грн. щоденно.

Відповідно до п.4.1 Кредитного договору відповідач зобов`язався щомісячно сплачувати платежі, що складаються з нарахованої плати та частини кредиту, вказані в Графіку повернення кредиту та сплати зобов`язань, що наведено у додатку до Договору, який є його невід`ємною частиною.

Згідно п.4.3 Кредитного договору платежі проводяться позичальником згідно з Графіком у повному обсязі шляхом внесення готівкою в касу або на зазначений у договорі рахунок.

Відповідно до п.6.2.2 кредитного договору, у разі затримання позичальником сплати частини кредиту та/або відсотків більш як на один календарний місяць, кредитор набуває права вимагати від позичальника дострокового погашення кредиту та нарахованих плати та відсотків згідно умов Договору до дня повного виконання зобов`язань за Договором; вимагати відшкодування збитків, завданих кредитору внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього договору.

Також судом встановлено, що 27.03.2018 року між Кредитною Спілкою «Істок» та ОСОБА_1 був укладений додатковий договір №1 до Кредитного договору ДКХ-1916 від 25.10.2017 року, який є невід`ємною частиною кредитного договору, відповідно до умов якого у зв`язку з порушенням позичальником графіку повернення кредиту та сплати відсотків, плата за надання кредиту становить 162,63 грн. щоденно.

Пунктом 4.7 Договору передбачено відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 1000 грн. за порушення сплати кожного платежу, згідно Графіку платежів.

Крім того, відповідно до п.4.7 Кредитного договору у разі порушення позичальником виконання зобов`язань зі сплати платежів за Договором, повернення позичальником суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 100% річних від простроченої суми за весь час прострочення сплати зобов`язань за Договором, згідно ст.625 ЦК України.

Внаслідок невиконання відповідачем ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Договором станом на 31.07.2018 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 64 482,10 грн., яка згідно розрахунку позивача складається із заборгованості за основною сумою кредиту 21 071,17 грн., заборгованості за платою 22 443,26 грн., заборгованості по відсотках 0,20 грн., інфляційних нарахувань 826,78 грн., 100% річних 15 140,71 грн., штрафу у розмірі 5000 грн..

З матеріалів позову вбачається, що 24.05.2018 року позивачем було надіслано відповідачу лист-попередження (вих.№11) про наявність заборгованості та з вимогою погашення заборгованості по кредитному Договору, яка відповідачем у добровільному порядку не виконана.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Вимогами статей 19, 21 Закону України «Про кредитні спілки» передбачено, що спілка надає кредитні кошти на умовах їх платності. Розмір плати за надання кредиту кредитна спілка встановлює самостійно.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Висновок суду першої інстанції про те, що зобов`язання за кредитним договором ДКХ-1916 від 25.10.2017 року відповідач належним чином не виконала, тому наявні підстави для стягнення з нього заборгованості за кредитом, - відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Проте колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо визначення загальної суми заборгованості

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, учасником бойових дій. Посвідчення відповідачу видане 17 квітня 2019 року безтерміново та воно дійсно на всій території України (а.с.195). Вказаний документ наданий апелянтом до суду апеляційної інстанції, також був долучений до клопотання про виконання рішення суду в суді першої інстанції. (а.с 86)

Колегія суддів приймає посвідчення учасника бойових дій ОСОБА_1 , як належний та допустимий доказ у справі, який свідчить про те, що він має пільги, відповідно до закону.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції.

Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесено зміни до статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку доповнено пунктом 15 наступного змісту - військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Пунктом 1 Розділу II Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року і триває до теперішнього часу.

За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Водночас статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.

Системний аналіз наведених правових норм, а також загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає підстави стверджувати, то у проміжки між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.

Відповідно до пункту 13 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення.

Аналіз статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у пунктах 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення.

Разом з цим пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц, провадження № 61-21025св18.

У постановах Верховного Суду, від 14 лютого 2018 року у справі №131/1449/16-ц (касаційне провадження № 61-4157св18); від 14 лютого 2018 року у справі № 727/2187/16-ц (касаційне провадження № 61-3951св18); від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц (касаційне провадження № 61-4304св18); від 21 лютого 2018 року у справі № 211/1546/16-ц (касаційне провадження № 61-4255св18); від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17) зроблено висновки, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав.

Даний висновок суду узгоджується із відповіддю Генерального штабу Головного Управління оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу збройних сил України від 01.10.2015 року № 322/2/8417 відповідно до якого, виходячи з положень ст. 1 Закону України «Про оборону України» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року № 303/2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України.

З матеріалів справи також встановлено, що з 06.04.2018 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 . Крім того, згідно військового квитка серія АВ №142666 з 2013 року проходив військову службу та приймав участь в АТО та ООС на території Донецької та Луганської області в період з 25.05.2018 року по 10.06.2018 року, з 23.11.2018 року по 12.03.2019, з 29.03.2019 року по 08.04.2019 року, з 16.05.2019 року по 02.07.2019 року, з 12.07.2019 року по 13.08.2019 року. Крім того, згідно довідки №182 від 29.01.2019 року відповідач дійсно в період з 23.11.2018 року по теперішній час безпосередньо бере участь у здійсненні заходів із запобігання національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 з 20.04.2018 року проходить військову службу у Збройних Силах України, що підтверджується копією контракту від 20.04.2018 року, копією військового квитка. Крім того, згідно довідки №182 від 29.01.2019 року відповідач в період з 23.11.2018 року по дату видання довідки безпосередньо брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів.

На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач є військовослужбовцем, учасником бойових дій, КС «Істок» не повинна була нараховувати ОСОБА_1 штрафні санкції, пеню за невиконання зобов`язань та проценти за користування кредитом.

Висновок суду про те, що задоволенню не підлягають лише позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по відсотках у розмірі 0,20 грн. та штрафу у розмірі 5000 грн. а решта є обґрунтованими не ґрунтується на законі.

При цьому відповідно до ст. ст. 526, 615 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки ст. 629 Цивільного кодексу України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З матеріалів справи убачається, що відповідно до Кредитного договору ДКХ-1916 від 25 жовтня 2017 року та видаткового касового ордеру №2323 від 16.03.2018 року ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 28 000 грн. (а.с.18-19,324).

Внаслідок невиконання відповідачем ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Договором станом на 31.07.2018 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 64 482,10 грн., яка згідно розрахунку позивача складається із заборгованості за основною сумою кредиту 21 071,17 грн., заборгованості за платою 22 443,26 грн., заборгованості по відсотках 0,20 грн., інфляційних нарахувань 826,78 грн., 100% річних 15 140,71 грн., штрафу у розмірі 5000 грн..

Доводи апелянта про те, що він укладав договір 25.10.2017 року з позивачем на отримання 18 000 грн., а не 28 000 грн. та на руки отримав лише 12 000 грн., оскільки з нього одразу взяли 6000 грн. за перший внесок та відсоток за отримання кредиту, вказавши, що ця виплата буде врахована при нарахуванні боргу і відсотку - не підтверджені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами справи.

Разом з тим матеріали справи свідчать про те, що з грудня 2017 року по лютий 2018 року ОСОБА_1 на погашення кредиту щомісячно сплачувала 3570 грн., з яких Кредитна спілка «Істок» 2146,98 грн. у грудні 2017 року, 2106,32 грн. у січні 2018 року та 2675,53 грн. здійснювала погашення основної суми кредиту та суми у розмірі 1423, 02 грн. у грудні 2017 року, 1463, 68 грн. у січні 2018 року та 894,47 грн. зараховувалися як плата за надання кредиту (а.с.25).

Плата за надання кредиту за своїм характером фактично є процентами за користування кредитом, тому нараховувалася відповідачці безпідставно з урахуванням п. 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»

Усього відповідем сплачено на погашення суми кредиту 10710 грн. Ці кошти повинні спрямовуватися на погашення тіла кредиту, оскільки до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Оскільки відповідачем надано суду документи, що підтверджують його статус учасника бойових дій, колегія суддів вважає за необхідне застосувати у спірних правовідносинах пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Отже, зазначеним вище Законом заборонено нарахування штрафних санкцій за порушення умов договору кредиту.

Застосування приписів п. 15 ст. 14 Закону обумовлено самим фактом наявності статусу військовослужбовця у конкретної особи, яка несе відповідальність перед банківською установою, їх застосування є обов`язком суду та жодним чином не обумовлено відомостями про обізнаність банку щодо наявності в особи спеціального статусу. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 року № 6-1746цс16.

Разом з тим, норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» не звільняють військовослужбовців від виконання зобов`язання за кредитним договором повністю.

З ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Істок» підлягає стягненню заборгованість за Договором про споживчий кредит № ДКХ-1916 від 25 жовтня 2017 року у розмірі 17 290 грн. (28 000 грн.- 10 710 грн.).

Заявлений позивачем розмір заборгованості по тілу кредиту 210071,17 грн. грн. підлягає зменшенню на розмір сплачених відповідача платежів у період дії особливого періоду (плати за надання кредиту), що узгоджуються з положеннями пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 521/12726/16-ц, провадження № 61-16144св18.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

При цьому не заслуговують на увагу посилання КС «Істок» на Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що кредитна спілка виступає фінансовою організацією, що надає фінансові послуги, при цьому фінансовою послугою є операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третьої особи за власний рахунок або за рахунок цієї особи з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів, адже позивач трактує норми даного закону вибірково.

Так, згідно п.3 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Тобто, позивачем надано фінансовий кредит, а не особисті кошти члену кредитної спілки, тому пільги військовослужбовців поширюються на всі зобов`язання перед підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності, відповідно, кредитні спілки не є виключенням.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апелянта про те, суд першої інстанції здійснив розгляд вказаної справи із порушення правил підсудності, оскільки відповідач змінив місце своєї реєстрації після розірвання контракту з Харківським університетом повітряних сил імені Івана Кожедуба не приймаються судовою колегію.

Так, згідно інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова та відповіді відділу обліку та моніторингу Інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 24 вересня 2020 року.

З урахуванням вказаного, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 10 серпня 2020 року слід змінити в частині суми стягнення та стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість у розміри 17 290 грн.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи те, що при подачі позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1762 грн., а позовні вимоги задоволено на 27% з відповідача на користь КС «Істок» підлягає стягненню 475,74 грн.

Разом з тим при подачі апеляційної скарги апелянта сплатив судовий збір у розмірі 2643 грн. Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, а саме: на 73 %. Отже З Кредитної спілки «Істок» на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1929 грн 39 коп. (73% від 2643 грн.).

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог та апеляційної скарги з Кредитної спілки «Істок» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1453 грн. 65 коп.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 10 серпня 2020 року змінити в частині суми стягнення.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Істок» заборгованість за тілом кредиту по кредитному договору ДКХ-1916 від 25.10.2017 року у розмірі 17 290 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Кредитної спілки «Істок» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1453 грн. 65 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді С.С. Кругова

О.Ю. Тичкова