Справа № 943/2161/19 Головуючий у 1 інстанції: Кос І.Б.
Провадження № 22-ц/811/744/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

Секретар Іванова О.О.

розглянувши у порядку спрощеного провадження без участі учасників цивільну справу № 943/2161/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Буського районного суду Львівської області від 28 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України,-

в с т а н о в и в :

12.11.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України в розмірі 100 000,00 грн.

Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 28 січня 2021 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Ухвалу суду оскаржив позивач ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає оскаржувану ухвалу суду незаконною та необґрунтованою з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 03.06.2020 року у справі № 357/13182/18 та від 13.05.2020 року у справі №711/17/19 про те, щоб бути учасником справи у судах іншої держави, кожна суверенна держава може бути тільки із згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Посилається на те, що на сьогоднішній день у законодавстві і судовій практиці переважної більшості розвинених іноземних держав застосовується концепція обмеженого імунітету, що передбачає надання імунітету державі та її власності тільки у зв`язку з діяльністю, що має суверенну природу, відмовляючи в імунітеті діяльності, не пов`язаній з виконанням державою суверенних функцій.

Посилається на практику судів у цьому питанні інших держав.

Даючи оцінку міжнародному імунітету розвинених країн (Австрія,Німеччина, Італія, Бельгія, Франція, США,Великобританія, Австралія, КНР, Японія тощо) вважає, що принцип імунітету держави має диспозитивний характер і не відноситься до загальних принципів міжнародного права. Натомість, повага до імунітету іноземної держави базується на звичаєвій нормі міжнародного права. При цьому, починаючи з другої половини ХХ століття сфера застосування норми, що ґрунтується на теорії абсолютного імунітету іноземної держави, постійно звужується, а сфера застосування норми,яка базується на концепції обмеженого імунітету, постійно розширюється.

Зазначений висновок підтверджується практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, посилається на рішення ЄСПЛ від 23.03.2010 року у справі «Чудак проти Литви».

Зазначає, що на сьогоднішній день норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох міжнародно-правових актах: Європейській конвенції про імунітет держави № ETS № 74 від 16.05.1972р. та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (прийнята резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї ООН від 02.12.2004 року).

Обидві зазначені конвенції базуються на концепції обмеженого імунітету і чітко окреслюють перелік випадків, у яких державний імунітет не застосовується.

З урахуванням рішення ЄСПЛ від 14.03.2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» та постанови Верховного Суду від 25.01.2019 року у справі № 796/165/18, норми Європейської конвенції про імунітет держави та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності підлягають застосуванню українськими судами згідно із звичаєвим міжнародним правом.

З посиланням на ч.1 ст.19 ЦПК вважає, що РФ, як іноземна держава, може бути учасником цивільних відносин, які виникають у зв`язку із завданням майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншим особам, а справи, що виникають із таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись приписами ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» з урахуванням правової позиції, висловленої у рішенні ЄСПЛ від 14.03.2013р. у справі «Олєйніков проти Росії» та постанові Верховного Суду від 25.01.2-019 року у справі № 796/165/18, вважає, що норми ч.1 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» не підлягають застосуванню у справах про відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої у результаті збройної агресії РФ проти України. Натомість, до зазначених правовідносин повинні бути застосовані відповідні норми Європейської конвенції про імунітет держави 1972 року та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року. Апелянт посилається на те, у справах про відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої у результаті збройної агресії РФ проти України, дія приписів ч.1 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» не поширюється на РФ, як особливий суб`єкт правовідносин, відмінний від фізичних і юридичних осіб, оскільки об`єкти правовідносин, учасником яких вона виступає, знаходяться на території України, при цьому, юридичні факти, що створили відповідні правовідносини, також мали місце на території України.

Просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції, справу направити в суд для продовження розгляду.

Позивач по справі ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, керівник посольства РФ в Україні не забезпечив явку представника для представлення інтересів РФ, Відзив на апеляційну скаргу суду не надіслав, тому суд в порядку спрощеного провадження розглядає справу без участі її учасників на підставі наданих суду доказів.

Відповідно до ч.2 ст. 372 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. (ч.2 ст.247 ЦПК).

Матеріалами справи встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Російської Федерації (далі РФ) про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок збройної агресії РФ проти України.

Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно, можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або Законом України.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави, кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Застосування судового імунітету вважається загальновизнаним у сучасній міжнародно-правовій практиці. Закріплення судового імунітету для кожної суверенної держави, виходячи із концепції загального імунітету, має безумовний характер.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що з врахуванням вимог ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» надсилав відповідачу процесуальні документи у справі (копію позовної заяви з додатками, судову повістку), однак згода РФ на розгляд даного спору в судах України через уповноважених осіб або компетентні органи висловлена не була, що унеможливлює розгляд справи в судах України в порядку цивільного судочинства.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо надсилання відповідачу процесуальних документів з приводу зазначеного спору.

Відповідно до ч.2 ст. 258 ЦПК процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

В матеріалах справи відсутній обґрунтований процесуальний документ суду (ухвала) про спірне питання, обґрунтування з посиланням на Закони України необхідності висловлення думки відповідача з приводу зазначеного документа та докази надсилання відповідачу рекомендованим повідомленням про вручення як процесуального документу суду так і додатків до нього.

Посилання суду в оскаржуваній ухвалі про надсилання відповідачу процесуальних документів спростовується наявними у справі документами, які свідчать про те, що відповідачу надсилалися ухвали, що стосувалися руху справи, що не є тим процесуальним документом, який вимагається згідно Закону України «Про міжнародне приватне право».

Закриваючи провадження по справі, суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин справи, що відповідно до ч.1 п.1 ст.379 ЦПК є підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду та направлення справи в суд першої інстанції для продовження розгляду.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині концепції обмеженого імунітету, принципу диспозитивного характеру імунітету тощо, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга є об`ємною, дає детальний аналіз застосування норм міжнародного приватного права в інших розвинених державах світу, має місце посилання апелянта на Конвенцію ООН, на рішення ЄСПЛ, апелянтом складено послідовну довідку в хронологічному порядку щодо історії становлення та розвитку міжнародно-правового принципу імунітету іноземної держави, що викликає повагу до позивача як ймовірно науковця у даній темі, однак суд керується тими нормами права, які є діючими на даний час і, зокрема, ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», яка має юридичну силу.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.6, 379 ч.1 п.1, 383, 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Ухвалу Буського районного суду Львівської області від 28 січня 2021 року скасувати.

Постановити ухвалу, відповідно до якої цивільну справу № 943/2161/19 за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України направити в суд першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В. Савуляк