Постанова

Іменем України

19 липня 2021 року

м. Київ

справа № 669/1010/18

провадження № 61-8950св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 26 грудня 2019 року у складі судді Давидюка О. І. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 травня 2020 року у складі колегії суддів: Грох Л. М., Гринчука Р. С.,

Костенка А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про

про стягнення боргу за договором позики.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 03 жовтня 2017 року

ОСОБА_2 взяв у нього в борг грошові кошти в сумі 28 000,00 дол. США, на підтвердження чого написав розписку, у якій зобов`язувався повернути борг до 01 листопада 2017 року.

Посилаючись на те, що позичені грошові кошти ОСОБА_2 не повернув, просив стягнути на свою користь з відповідача борг в сумі 28 000,00 дол. США, що еквівалентно 794 360,00 грн, інфляційні втрати в сумі 146 797,73 грн, три відсотки річних від простроченої суми в сумі 20 109,28 грн.

Короткий зміст рішення судів попередніх інстанцій

Рішенням Білогірського районного суду Хмельницької області від 26 грудня

2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 28 000,00 дол. США, що еквівалентно 651 000,00 грн, та три проценти річних від простроченої суми боргу в розмірі 20 109,28 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання до договором позики, грошові кошти не повертає, а тому з нього на користь позивача підлягає стягненню не повернута сума позики з нарахованими відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) трьома процентами річних від простроченої суми. Зауважив про не надання відповідачем допустимих доказів на підтвердження того, що спірна розписка є невід`ємною частиною договору про надання послуг від 03 жовтня 2017 року № 12/31

Відмовляючи у стягненні інфляційних втрат, суд першої інстанції зазначив, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 12 травня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 26 грудня

2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що правильним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача неповернутої суми позики та трьох відсотків річних. Зазначено, що зміст спірної розписки, факт написання якої та отримання коштів за нею не оспорюється, підтверджує укладення між сторонами саме договору позики, а не договору про надання послуг від 03 жовтня 2017 року № 12/31.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У червні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_2 , у якій він просив рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 26 грудня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 травня 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилався на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, зокрема вказував на те, що суд першої інстанції розглянув справу за його відсутності, чим порушив його право на доступ до правосуддя. Його неявка в судове засідання була зумовлена поважними причинами (хвороба дітей), на що суди попередніх інстанцій уваги не звернули. Допущені судами процесуальні порушення позбавили його можливості подати докази, та заявити клопотання про виклик свідків, які б підтвердили походження грошових коштів, зазначених у розписці. Зокрема, відмовляючи у задоволенні клопотання про виклик свідків, посилаючись на те, що він не заявляв такого клопотання у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не урахував, що він був позбавлений можливості заявити таке клопотання, оскільки розгляд справи відбувався за його відсутності. Крім того, апеляційний суд не звернув увагу, що позивач в суді апеляційної інстанції плутався у сумі грошових коштів, які він передав у позику та місці їх передачі, зокрема повідомив, що насправді у день написання розписки він передав 10 000,00 дол. США, а не 28 000,00 дол. США, що свідчить про недобросовісність його поведінки.

Ураховуючи, що розписка є невід`ємною частиною договору про надання послуг та свідчить про те, що сторони здійснювали господарську діяльність, вважав, що зазначений спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

У жовтні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, разом із клопотанням про поновлення строку на подання відзиву

Клопотання про поновлення строку на подання відзиву обґрунтоване тим, що заявник є інвалідом другої групи та через затяжну хворобу та раптове ускладнення стану здоров`я, знаходився на лікуванні та обстеженні стану здоров`я, у зв`язку із чим пропустив встановлений судом строк для подання відзиву. На підтвердження зазначених обставин надав копію довідки сімейного лікаря по перебування його на лікуванні у сімейного лікаря та проходження обстежень у період з 20 вересня 2020 року до 06 жовтня 2020 року.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 126 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.

Ураховуючи, що копію ухвали про відкриття касаційного провадження та копію касаційної скарги ОСОБА_1 отримав 18 вересня 2020 року, а надана ним довідка сімейного лікаря про перебування заявника на лікуванні з діагнозом «Анемія середнього ступеня важкості, нез`ясованого генезису» та проходження обстежень у період з 20 вересня 2020 року по 06 жовтня 2020 року, не підтверджує стаціонарний характер лікування та не свідчить про неможливість заявника подати відзив засобами поштового зв`язку, колегія суддів Верховного Суду не вбачає правових підстав для продовження встановленого судом строку для подання відзиву.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , витребувано справу з місцевого суду.

Матеріали справи надійшли до Верховного Суду 18 вересня 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що 03 жовтня 2017 року між

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів, оформлений розпискою, у якій зазначено, що ОСОБА_2 позичив у борг та отримав безпосередньо від ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 28 000,00 дол. США, яку зобов`язується повернути ОСОБА_1 не пізніше 01 листопада 2017 року. Зазначена розписка свідчить про отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1 у момент написання розписки у повному обсязі, з приводу чого ОСОБА_2 немає ніяких претензій та заперечень.

Отримані в позику кошти ОСОБА_2 не повернув.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги

ОСОБА_2 висновків судів не спростовують.

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За положеннями частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Установивши, що між сторонами був укладений договір позики, ОСОБА_2 отримав від позивача грошові кошти, однак не повернув їх у визначений сторонами час, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача суми отриманих у борг грошових коштів, а також трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до положень частини другої статті 625 ЦК України.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилався на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, зокрема суд першої інстанції розглянув справу за його відсутності, чим порушив його право на доступ до правосуддя.

Перевіривши зазначені доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважає їх безпідставними, оскільки ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції, неодноразово подавав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, зокрема: у зв`язку з перебуванням за межами смт Білогір`я (судове засідання призначене на 18 жовтня 2018 року), перебування за кордоном (судове засідання, призначене на 09 листопада

2018 року), у зв`язку зі зміною адвоката (судове засідання призначене на

05 грудня 2018 року), у зв`язку з подання касаційної скарги на постанову апеляційного суду від 25 лютого 2019 року (судове засідання на 03 квітня

2019 року), у зв`язку зі зміною адвоката та вивченням матеріалів справи (судове засідання призначене на 25 квітня 2018 року). Крім того, відповідач на обґрунтування своєї позиції щодо суті спору подав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, додаткове обґрунтування відзиву, а також зустрічну позовну заяву, скористався своїм право на оскарження в апеляційному та касаційному порядках ухвали суду першої інстанції про повернення зустрічної позовної заяви. У судове засідання, у якому було ухвалено рішення суду першої інстанції, не з'явився, про причини неявки не повідомив, при цьому про дату та час судового засідання був повідомлений завчасно (копію судової повістки з викликом у судове засідання на 26 грудня 2019 року отримав 11 грудня

2019 року).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

У низці рішень Європейського суду з прав людини закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

Європейський суд з прав людини вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06, від 16 лютого 2017 року).

В оцінці обставин справи Верховний Суд враховує процесуальну поведінку відповідача, якому було достовірно відомо про розгляд справи, однак який ні разу не з`явився у судові засідання, призначені у суді першої інстанції. Судами попередніх інстанцій надано належну оцінку процесуальній поведінці

ОСОБА_2 , вжито усіх необхідних заходів для надання йому достатніх можливостей для викладення своєї позиції та заявлення необхідних на його думку клопотань у судових засіданнях, з метою дотримання принципу змагальності процесу та забезпечення права на публічне слухання справи у розумні строки, враховуючи процесуальні права інших учасників справи.

Зважаючи на наведене, реалізацію ОСОБА_2 свого права на участь у розгляді справи у обраний ним спосіб (подання відзиву на позовну заяву та додаткового обґрунтування відзиву, апеляційного оскарження судового рішення, участь у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції), колегія суддів не знаходить підстав для висновку про порушення права відповідача на справедливий судовий розгляд, передбачений пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аргументи заявника щодо неотримання ним повної суми позики, правової природи написаної ним розписки та господарського характеру спору, були предметом розгляду судів попередніх інстанцій, які надали їм належну правову оцінку, а тому не потребують додаткового правового аналізу і не впливають на законність оскаржуваних судових рішень, а зводяться до незгоди ОСОБА_2 з висновками судів, власного тлумачення ним норм процесуального права та переоцінки доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволеннякасаційної скаргиОСОБА_2 .

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 26 грудня

2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 травня

2020 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак