ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3691/21 Справа № 199/3583/20 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Оператор газорозподільної системи Дніпрогаз про відшкодування моральної шкоди, визнання права, заборону вчинення певних дій, стягнення неустойки,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що ПАТ «Дніпрогаз» і відповідно AT «Дніпрогаз» є виконавцем послуг з постачання та розподілу природного газу споживачам за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 є споживачем послуг AT «Дніпрогаз» відповідно до договору з відповідачем про надання населенню послуг з газопостачання від 28 квітня 2000 року.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 19 грудня 2018 р. у справі №199/568/17 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ПАТ Дніпрогаз встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є споживачами послуг ПАТ «Дніпрогаз», що підтверджується договором про надання населенню послуг з газопостачання від 28 квітня 2000 року.

Рішенням суду від 19 грудня 2019 року у справі №199/8614/19 за позовом ОСОБА_1 до AT Дніпрогаз, яке набрало законної сили, зобов`язано AT «Дніпрогаз» механічно поєднати газовий прилад (газову плиту) з газорозподільною системою в квартирі позивача, що проходить через лічильник газу SAMGAZ-014-800 номер 25/2018-6425770, та відновити газопостачання до квартири. Суд в цьому рішенні визнав припинення 30 серпня 2019 року газопостачання за адресою проживання позивача та пов`язане з цим пломбування газового обладнання неправомірним. До тепер газопостачання до квартири позивача відповідачем не відновлене, але відповідач нарахував гроші зі сплати своїх послуг, які він не постачає позивачу з 30 серпня 2019 р. за своєї ж вини, що є неправомірною дією відповідача.

Позивач зазначає, що він, як споживач продукції відповідача, має право на належну якість продукції та обслуговування, має здійснювати оплату лише за спожиті ним житлово-комунальні послуги відповідача та зобов`язаний оплачувати лише надані йому житлово-комунальні послуги.

Вищезазначені неправомірні дії та бездіяльність відповідача порушили звичний уклад життя позивача. Він змушений витрачати додатковий час на захист своїх прав, відмовитися від звичних зручностей, налагоджувати своє життя за поневірянь по судах, нести додаткові витрати для поновлення своїх порушених прав, що викликає у нього душевні страждання та заподіює йому моральної шкоди, розмір якої повинен бути встановлений судом.

Також, на думку позивача, відповідач повинен сплатити споживачу неустойку (штраф, пеню) за кожний день прострочення споживачеві сплатити пеню у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги).

Враховуючи вищезазначене, позивач просив суд відшкодувати йому моральну шкоду, заподіяну відповідачем неправомірними діями та бездіяльністю, визначеному судом на свій розсуд; визнати у нього право не сплачувати гроші за вимоги відповідача за не надані ним послуги з 30.09.2019 і до моменту відновлення ним газопостачання до квартири, де проживає позивач; заборонити відповідачу нараховувати йому плату за не надані послуги з газопостачання до моменту виконання ним рішення суду від 19.12.2019 по справі №199/8614/19; зобов`язати відповідача сплатити позивачу неустойку за період з 30 серпня 2019 р. і на момент ухвалення рішення суду за даним позовом, яка на момент подачі позову складає 1520,75 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

АТ Оператор газорозподільної системи Дніпрогаз подало відзив на апеляційну скаргу, який мотивовано тим, що апеляційна скарга є безпідставною, а рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, тому просило суд рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, з огляду на таке.

Судом встановлено, що у зв`язку з реформуванням ринку природного газу та набранням чинності Законом України «Про ринок природного газу» № 329-ІІІ від 09.04.2015 року, Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року № 2496, Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року № 2494, було відокремлено функції з постачання та розподілу природного газу.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про ринок природного газу» Оператор газорозподільної системи (AT «Дніпрогаз») не може провадити діяльність з видобутку, транспортування або постачання природного газу.

На виконання вимог законодавства з 1 липня 2015 року AT «Дніпрогаз» постановою НКРЕКП №1587 від 21.05.2015 р. анульовано дію ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом усім категоріям споживачів.

Встановлено, що, починаючи з 01.07.2015 року, AT «Дніпрогаз» припинило здійснювати діяльність з постачання природного газу та здійснює виключно розподіл природного газу на підставі ліцензії серії АЕ № 295559, переоформленої рішенням НКРЕКП від 01.09.2015 року № 2248.

Натомість, з 01.07.2015 року постачання природного газу здійснює новий постачальник на підставі відповідної ліцензії - ТОВ «Дніпропетровська збут», на яке згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2015 р. № 758 покладено спеціальні обов`язки щодо постачання природного газу побутовим споживачам.

Суд встановив, що AT «Дніпрогаз» здійснює нарахування за послуги розподілу природного газу у порядку визначеному чинним законодавством, а припинення газопостачання не звільняє споживача від обов`язку сплати за розподіл природного газу.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції посилався на недоведеність позовних вимог, зокрема, відсутність факту неправомірності здійсненого нарахування відповідачем за розподіл природного газу; умовами Договору не передбачено зобов`язання Оператором ГРМ сплати неустойки споживачу у випадку безпідставного припинення газопостачання; не встановлено факт безпідставного припинення газопостачання; позивачем не доведено підстав для стягнення моральної шкоди, передбачених законом.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на необгрунтованість відмови у відшкодуванні моральної шкоди; судом першої інстанції не враховано норму ст. 40 ЗУ Про ринок природного газу; апелянт вважає, що його права, як споживача, порушені та вимоги позову повинні бути задоволенні у повному обсязі.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апеляційної скарги, виходячи з такого.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необгрунтованістьвимоги щодо заборони відповідачу нараховувати плату за ненадані послуги з газопостачання до моменту виконання рішення суду у справі № 199/8614/19, оскільки АТ «Дніпрогаз» не здійснює постачання природного газу споживачам, а здійснює функцію розподілу природного газу.

На виконання Закону України «Про ринок природного газу» НКРЕКП постановою від 07.10.2019 року № 2080 «Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕКП» були внесені зміни до Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року № 2494 (далі - Кодекс ГРМ), Типового договору розподілу природного газу (Постанова НКРЕКП № 2498 від 30.09,2015р. із змінами), (далі- Договір), Методики визначення та розрахунку тарифу на послуги розподілу природного газу (Постанова НКРЕКП № 236 від 25.02.2016р. із змінами).

Враховуючи зміни, які внесені у відповідні Постанови НКРЕКП, кожен побутовий споживач з січня 2020 року має сплачувати окремо за постачання природного газу та за послуги його розподілу.

Кодексом ГРМ, визначені взаємовідносини оператора газорозподільних систем із суб`єктами ринку природного газу тощо.

АТ «Дніпрогаз» (Оператор ГРМ) - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Послуга з розподілу природного газу - послуга Оператора ГРМ, яка надається споживачу та включає в себе забезпечення цілодобового доступу споживача до газорозподільної системи в межах приєднаної потужності його об`єкта і розподіл (переміщення) належного споживачу (його постачальнику) природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки до межі балансової належності об`єкта споживача.

Відповідно до положення глави 6 розділу VI Кодексу ГРМ, розрахунки споживача за послугу розподілу природного газу, що надається Оператором ГРМ за договором розподілу природного газу, здійснюються виходячи з величини річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача та оплачуються споживачем рівномірними частками протягом календарного року.

Місячна вартість послуги розподілу природного газу визначається як добуток 1/12 річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача на тариф, встановлений Регулятором для відповідного Оператора ГРМ із розрахунку місячної вартості одного кубічного метра замовленої потужності.

Річна замовлена потужність об`єкта (об`єктів) споживача на розрахунковий календарний рік визначається Оператором ГРМ виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за газовий рік, що передував розрахунковому календарному року, який визначається відповідно до вимог Кодексу ГРМ.

Тобто, Оператор ГРМ на 2020 рік визначає річну замовлену потужність об`єкта споживача (позивача), виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за період з 01 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року.

Інформація про фактичний обсяг споживання природного газу об`єктом (об`єктами) споживача за попередній газовий рік, величину планованої місячної плати за послуги розподілу із зазначенням її складових, надається споживачеві шляхом розміщення її в особистих кабінетах споживача, платіжних документах тощо.

Оплата вартості послуги з розподілу природного газу за Договором здійснюється Споживачем, який є побутовим, до 20 числа (включно) місяця, в якому надаються послуги з розподілу природного газу, на підставі рахунка Оператора ГРМ (AT «Дніпрогаз»).

Припинення або обмеження розподілу (споживання) природного газу не звільняє споживача від зобов`язання оплати вартості послуг за договором розподілу природного газу, крім випадку розірвання цього договору.

Враховуючи вищезазначене, AT «Дніпрогаз» здійснює нарахування за послуги розподілу природного газу у порядку визначеному чинним законодавством. А припинення газопостачання не звільняє споживача від обов`язку сплати за розподіл природного газу незалежно від надання чи ненадання відповідної послуги Оператором ГРМ в наступному календарному році.

Як було встановлено, між сторонами існують договірні відносини, а матеріали справи не містять доказів розірвання Договору.

Більш того, ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про ринок природного газу», на яку послався апелянт, додатково встановлює відповідний обов`язок для споживача, оскільки визначає, що розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами. За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що не відповідає дійсності твердження апелянта про те, що рішенням суду від 19.12.19р. у справі № 199/8614/19 визнано неправомірним саме припинення газопостачання 30.08.2019 року до квартири позивача, оскільки такий висновок як в мотивувальній, так і в резолютивній частині рішення відсутній. Резолютивною частиною рішення не встановлено неправомірності дій AT «Дніпрогаз».

Натомість, вказаним рішенням AT «Дніпрогаз» лише зобов`язано відновити газопостачання до квартири позивача через відсутність правових підстав для механічного від`єднання газового приладу та пов`язане з цим пломбування газового обладнання, в той час як причиною припинення газопостачання була заборгованість позивача перед ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» в сумі 4764,40 грн, оскільки позивач не оплачував послуги з газопостачання.

Також, правильним є висновок суду першої інстанції про необгрунтованість вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача сплатити неустойку у сумі 1520,75 грн, оскільки умовами Договору передбачено здійснення перерахунку наданих послуг, у випадку належного доведення безпідставного припинення газопостачання, але не передбачено зобов`язання Оператора ГРМ щодо сплати неустойки.

Оскільки, як вже зазначалося у справі № 199/8614/19 не встановлено неправомірного припинення газопостачання, тому відсутнє у спірних договірних відносинах право на стягнення неустойки та відсутні загальні правові підстави за обставинами справи для відповідного покладення обов`язку на АТ «Дніпрогаз».

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність вимог апелянта щодо стягнення моральної шкоди з відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктом 4 Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Пункт 5 Постанови встановлює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки вина відповідача не підтверджена належними доказами.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Щодо клопотання апеляційної скарги в частині постановлення окремої ухвали відносно судді ОСОБА_3 , то колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до ст. 262 ЦПК України, окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанції.

Згідно з ч. 10 ст. 262 ЦПК України, суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.

Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції не вбачає правових підстав для постановлення окремої ухвали.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 грудня 2020 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: В.С.Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю.Петешенкова