Справа № 522/8393/19
Провадження № 2/522/3432/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Чернявської Л.М.,

при секретарі судового засідання Палун І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в місті Одесі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики в сумі 700 000 доларів США,

В С Т А Н О В И В:

17 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в розмірі 700 000 (сімсот тисяч) доларів США.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що 11.01.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким вона передала відповідачу грошові кошти в розмірі 700 000 (сімсот тисяч) доларів США, що станом на дату укладання договору відповідає еквіваленту 16 451 890,70 грн.. Проценти за надання позики за цим договором не нараховуються та не сплачуються. Згідно з п.3 та п.9 договору відповідач зобов`язується повернути суму позики у строк до 11.01.2018 року. Згідно з п.3.2 строк повернення позики може бути продовжено за погодженням сторін, що оформляється додатковою угодою, однак такі угоди не укладались. 15.12.2017 року відповідач був письмово повідомлений про те, що 11.01.2018 року спливає строк повернення позики та повідомлений про зобов`язання повернути борг. Також нагадування повідомлено про право на стягнення в судовому порядку та забезпечення повернення грошових коштів наявним у відповідача майном. У порушення своїх договірних зобов`язань, передбачених укладеним договором, відповідач суму позики до 11.01.2018 не повернув.

Ухвалою суду від 20 травня 2019 року позовну заяву залишено без руху.

27 травня 2019 року від позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 24 червня 2019 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи.

Також, ухвалою суду від 24 червня 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто заявникові.

01 липня 2019 року від ОСОБА_3 до суду надійшла заява про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Ухвалою суду від 26 липня 2019 року залучено ОСОБА_3 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

18 липня 2019 року від ОСОБА_1 до суду надійшла апеляційна скарга на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2019 року.

Постановою Одеського апеляційного суду від 25 жовтня 2019 року ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2019 року про повернення заяви про забезпечення позову залишена без змін.

28 листопада 2019 року ОСОБА_3 надав до суду письмові пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а 06 травня 2020 року додаткові письмові пояснення, в яких зазначив, що ОСОБА_2 (відповідач) є колишньою дружиною ОСОБА_3 .. Шлюб між ними розірваний на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.09.2015р. у справі №522/10764/15-ц. Спір між позивачем та відповідачем є очевидно штучним, безпідставним та відповідно до приписів ст.44 ЦПК свідчить про скоординоване зловживання позивачем та відповідачем процесуальними правами. Договір позики, датований 11.01.2016 р. зроблено за домовленістю між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з метою накласти арешт на майно та в подальшому заволодіти майном ОСОБА_3 .

Також зазначено, що позов був поданий для того, щоб ОСОБА_3 не зміг виконати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.11.2018 року у справі про поділ спільного майна подружжя №522/20693/15-ц. Майно, перелічене у договорі позики, датованого 11.01.2016 року, належало ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності (крім земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий №:01:003:1086, яка належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності). Тому, укладання такого договору позики 11.01.2016 року було неможливим без письмової згоди співвласника ОСОБА_3 .. Серед перелічених у п.8 договору позики об`єктів нерухомості зазначаються: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , які знаходяться у спільної часткової власності та Ѕ частин цих об`єктів належить іншим особам, частки є ідеальними та невиділеними. В силу вимог ч.1 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Тому передача відповідачем зазначених об`єктів у забезпечення своїх боргових зобов`язань повинно було відбуватися із дотриманням прав співвласників цих об`єктів. Договір позики, датований 11.01.2016 року, в частині застави нерухомого майна (іпотеки) в силу вимог ч.1 ст.220, ст.ст.572, 575, ч.1 ст.577 ЦК України, ст.18 Закону України «Про іпотеку» є нікчемним. Позивач та відповідач є матір`ю та донькою; ОСОБА_1 є пенсіонеркою, яка не має в своєму розпорядженні значних сум коштів, проте ОСОБА_2 є заможною людиною, яка додатково після поділу спільного майна подружжя отримала більшу частину цього майна, ніж її колишній чоловік, та отриманого майна цілком достатньо для гарантування її зобов`язань (в разі їх реального існування). З приводу скоєння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 злочинів, передбачених ст.ст.15, 27, 190, ч.4 ст.358 КК України, ОСОБА_3 звернувся із заявою в порядку ст.214 КК України до правоохоронних органів. Кримінальне провадження з цього приводу №0003617 внесено до ЄРДР 12.07.2019р.. ОСОБА_3 у цьому провадженні є потерпілим.

Ухвалою суду від 01 квітня 2020 року клопотання ОСОБА_3 про забезпечення доказів задоволено.

Витребувано із Південного управління у м. Одесі ГУ ДФС в Одеській області відомості щодо загальної суми доходів ОСОБА_1 за 2013 2016 роки. ОСОБА_4 та ОСОБА_2 надати суду на огляд оригінали договору позики, датованого 11.01.2016 року про отримання в позику від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 700 000,00 доларів США та оригінал листа ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , датованого 15.12.2017 року про нагадування та необхідність виконання зобов`язань по поверненню грошових коштів.

30 квітня 2020 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_3 про приєднання доказів до матеріалів справи, а саме засвідченої копії протоколу судового засідання та копію (в електронній формі) технічного запису судового засідання від 12 березня 2020 року по справі №522/14037/17. 13 травня 2020 року протокольною ухвалою суду задоволено клопотання ОСОБА_3 від 30 квітня 2020 року та долучено до матеріалів справи зазначені докази.

13 липня 2020 року протокольною ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

04 вересня 2020 року на виконання ухвали суду від 01 квітня 2020 року ГУ ДПС в Одеській області надав суду відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 1 кварталу 2013 року по 4 квартал 2019 року.

В судовому засіданні 09 березня 2021 року відповідач ОСОБА_5 надала до суду один оригінал договору позики датованого 11.01.2016 року, та листа ОСОБА_1 , датованого 15.12.2017 року, повідомила що було два екземпляра, проте у позивача відсутні данні оригінали вищезазначеного договору позики та листа ОСОБА_1 .. Сам позивач в судове засідання не з`явився, надала до суду клопотання про проведення судового засідання за відсутності. До матеріалів справи за клопотанням третьої особи долучені оригінали договору позики, датованого 11.01.2016 року, та листа ОСОБА_1 , датованого 15.12.2017 року.

09 березня 2021 року третьою особою ОСОБА_3 до суду надана заява про залишення позову без розгляду на підставі п.9 ч.1 ст.257 ЦПК України. 29 червня 2021 року дана заява була доповнена та уточнена. Дана заява судом була залишена без задоволення.

25 березня 2021 року від позивача ОСОБА_1 до суду надійшли пояснення щодо неможливості надати витребувані судом документи та про проведення судового засідання за відсутності позивача. Зазначено, що виконати ухвалу суду від 01 квітня 2020 року неможливо у зв`язку з припущенням того, що третя особа ОСОБА_3 (колишній чоловік доньки) при залишенні родини, виніс всі можливі документи, можливо він і прихопив один оригінал договору позики від 11.01.2016 року який належав відповідачу, у зв`язку з чим у відповідача залишилась лише одна копія цього договору, а один оригінал не знайдений. З часом Позивач подаючи позов використовувала копію договору. Так, один екземпляр знайдений (не пам`ятає позивачем або відповідачем), оригінал наданий відповідачкою для огляду в судовому засіданні. За таких обставин, повідомила про неможливість надати другий оригінал договору позики. Також зазначила, що відповідач визнала позов, не визнає позов лише третя особа. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог не має прав бути згодним або незгодним з позовом, оскільки самостійних вимог не має. Всі сторони визнають відносини, що відбулись, а відтак просила задовольнити позов в повному обсязі.

25 березня 2021 року від представника відповідача адвоката Кешкентій Д.В. до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності, у зв`язку з визнанням позову в повному обсязі.

В судове засідання сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Від учасників справи є заяви про розгляд справи за відсутності. Позивачем ухвала суду від 01 квітня 2020 року стосовно зобов`язання надати оригінали документів не виконана.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, які були представлені суду, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається матеріалів справи, 17 травня 2019 року позивач ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 звернулась до доньки із позовом про стягнення грошових коштів в розмірі 700 000,00 доларів США на підставі договору позики, укладеному між ними 11 січня 2016 року.

З умовами цього договору позикодавець передає позичальнику гроші в сумі 700 000 (сімсот тисяч) доларів США, що еквівалентно 16 451 890,70 грн.. Позика надана на строк до 11 січня 2018 року.

За п.8 договору позики позика надається під зобов`язання повернення, забезпечене наявністю об`єктів нерухомості, які належать на праві власності позичальнику, а саме: земельна ділянка в ОК «СК Хуторок» №:01:002:1018; Ѕ приміщень за адресою: АДРЕСА_2 ; Ѕ приміщень за адресою: АДРЕСА_3 ; Ѕ приміщень за адресою: АДРЕСА_4 ; Ѕ приміщень за адресою: АДРЕСА_7 ; приміщення за адресою: АДРЕСА_8 ; Ѕ приміщень за адресою: АДРЕСА_6 ; земельна ділянка по АДРЕСА_9 , кадастровий №:03:001:0440; земельна ділянка по АДРЕСА_1 , кадастровий №:01:003:1086; квартира АДРЕСА_10 ; квартира АДРЕСА_11 ; квартира АДРЕСА_12 ; паркомісце АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 ; паркомісце АДРЕСА_15 ; 825/1000 частини квартири АДРЕСА_16 .

За п.25 договору позики позикодавець вправі при виникненні у позичальника фінансових або інших труднощів звернути увагу на майно позичальника, та в першу чергу гарантоване даним договором.

За п.22 договору позики, він складений в двох екземплярах, по одному для кожної із сторін, обидва екземпляра мають однакову юридичну силу.

Листом від 15 грудня 2017 року позивач нагадала відповідачу про укладення договору позики, про власноруч виготовлені відповідачем розписки на підтвердження передачі грошових коштів (абз.2 листа), про строк повернення позики 11.01.2018 року, про необхідність виконання зобов`язань щодо повернення грошових коштів у строк, та про гарантію повернення грошей майном відповідача за наведеним переліком.

Інших звернень позивача до відповідача щодо повернення позики, у тому числі після спливу строку позики суду не надано. Вказані у листі від 15 грудня 2017 року розписки, виготовлені відповідачем, суду не надані.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, із договорів та інших правочинів.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписки, які посвідчують передання йому визначеної грошової суми. Таким чином, так як договір позики це односторонній договір, то у відповідача виник обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України.

Письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

За ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. За п.3 ст.208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі.

Згідно ч.1 ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою.

За ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст.575 ЦК України видом застави є іпотека застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

За вимогами ст.577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Приписами ст.545 ЦК України встановлено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Як вбачається з Договору позики від 11 січня 2016 року укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , даний договір був забезпечений наявністю об`єктів нерухомості, які належать на праві власності позичальнику, тобто був наявний договір застави, який відповідно до вимог чинного законодавства не посвідчений нотаріусом, як того вимагає ст. 577 ЦК України, а відтак відповідно до ч. 1 ст.220 ЦК України, та у зв`язку з тим, що п.п.8, 25 договору позики не відповідають вищезазначеним вимогам законодавства, даний договір є нікчемним.

Проте, слід зауважити, що вимоги про визнання договору позики від 11 січня 2016 року, який забезпечений заставою нерухомого майна нікчемним, сторонами не заявлялось.

У зв`язку з чим, суд тільки надає правову оцінку договору позики від 11.01.2016 року, а не відмовляє у задоволенні позову у зв`язку з визнанням договору нікчемним.

Щодо позовний вимог заявлених ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 700 000 доларів США, які визнанні відповідачем в повному обсязі то слід зауважити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Відповідач ОСОБА_2 та третя особа у справі ОСОБА_3 є колишнім подружжям. Шлюб між ними розірваний за рішенням Приморського районного суду м. Одеси 30 вересня 2015 року, справа №522/10764/15-ц.

14 листопада 2018 року Приморським районним судом м. Одеси ухвалено рішення у справі №522/20693/15-ц про поділ спільного майна подружжя. За цим рішенням зі складу спільного майна подружжя ОСОБА_2 виділено:

- 1/2 частини нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 ;

- 1/2 частини нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_7 ;

- нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_8 ;

- земельну ділянку розміром 0,1000 га, розташовану по АДРЕСА_9 ,

а також визнано право власності на 825/1000 частини квартири АДРЕСА_16 , всього на суму 35 033 400,00 грн.;

ОСОБА_3 зі спільного майна подружжя виділено та визнано за ним право власності на:

- 1/2 частини нежитлового приміщення першого поверху за адресою: АДРЕСА_2 ;

- 1/2 частини нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 ;

- 1/2 частини нежитлового приміщення кафе-кондитерської за адресою: АДРЕСА_6 ;

- майнові права на квартиру будівельний № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_17 ;

- майнові права на парковочні місця №№ НОМЕР_2 , НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_14 ;

- майнові права на квартиру АДРЕСА_12 ;

- квартиру АДРЕСА_10 ;

- земельну ділянку розміром 0,1140 га під № НОМЕР_4 в ОК «СК «Хуторок» Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, кадастровий №:01:002:1018,

всього на суму 34 272 597,00 грн..

Постановою Одеського апеляційного суду від 16 травня 2019 року вказане рішення про поділ спільного майна подружжя залишено без змін. Тобто, рішення Приморського районного суду м. Одеси 14 листопада 2018 року у справі №522/20693/15-ц набрало чинності 16 травня 2019 року.

Тобто, до 16 травня 2019 року майно, що було предметом розгляду справи про поділ спільного майна подружжя та яке зазначено в якості забезпечення повернення позики у договорі позики, датованого 11.01.2016 року, перебувало у режимі спільної сумісної власності подружжя. Та на нього розповсюджувались приписи та обмеження, встановлені ст.ст.63, 65, 67 СК України.

З огляду на вищевикладене, перелічене у п.8 договору позики, датованого 11 січня 2016 року нерухоме майно, яке за домовленістю сторін виступає забезпеченням зобов`язання повернення позики, на час укладання договору позики не належало на праві власності позичальнику, оскільки було спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 (відповідача) та ОСОБА_3 (третя особа). За приписами ст.ст.63, 65, 67 СК України ОСОБА_2 не мала права одноособово забезпечувати свої зобов`язання за договором позики нерухомим майном без згоди співвласника цього майна.

Так, ОСОБА_2 знаючи про спір щодо поділу майна подружжя, забезпечила договір позики від 11.01.2016 року, без згоди на це ОСОБА_3 , з яким на момент укладання договору позики був спір про поділ спільного майна подружжя.

Також, слід зауважити, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зважаючи, що даний договір позики укладений між ОСОБА_1 (мати) та ОСОБА_2 (донька) під час спору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, суд критично ставиться до реального наміру позивача та відповідача на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків з огляду на наступне.

Позивачем у даній справі не надані докази наявності у нього грошей та передання їх відповідачу за договором позики, датованим 11 січня 2016 року.

Суд приймає до уваги відомості, надані ГУ ДПС в Одеській області від 27.08.2020 №17497/9/15-32-50-05-10 щодо загальної суми доходів ОСОБА_1 за 2013 2015 роки, з яких вбачається що позивач знаходиться на податковому обліку у Приморській Державній податковій інспекції Головного управління Державної податкової служби в Одеській області, як фізична особа-підприємець проте за вищезазначений період звіти до ДПІ не надавала.

Слід зауважити, що за ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписки, які посвідчують передання йому визначеної грошової суми. Таким чином, так як договір позики це односторонній договір, то у відповідача виник обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України.

Ухвала суду від 01 квітня 2020 року щодо зобов`язання надати оригінали договору позики відповідачем виконана, позивачем ні.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку, наявність боргового документа у кредитора свідчить про неповернення боргу. Проте зазначені у листі від 15 грудня 2017 року розписки, виконані відповідачем на підтвердження передачі грошей, суду не надані.

Відмова у наданні оригіналу договору позивачем, викладена у листі від 24 березня 2021 року, що надійшов до суду 30 березня 2021 року, з підстави, як припускає позивач, що один оригінал договору позики від 11.01.2016р. «прихопив» колишній чоловік доньки ОСОБА_3 при залишенні родини, не може бути визнана обґрунтованою, оскільки шлюб між відповідачем та ОСОБА_3 був розірваний 30 вересня 2015 року. Дане припущення не підтверджено належними та допустимими доказами.

За таких обставин вбачається, що відсутність оригіналу боргового документа у кредитора (позивача) та наявність оригіналу боргового документа у боржника (відповідача) можливо розцінювати як виконання зобов`язання.

Крім цього, відповідно до ч.6 ст.95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Тобто, договір позики, датований 11.01.2016 року, при вирішенні спору, судом до уваги не береться, у зв`язку з його нікчемністю та неможливістю надати позивачем оригіналу договору позики, щоб підвердило факт наявності боргового зобов`язання ОСОБА_2 ..

Враховуючи встановлені обставини, та зібрані докази суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту дійсної передачі грошей відповідачу, договір позики, датований 11 січня 2016 року, не був спрямований на реальне набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Позов є необґрунтованим та штучним. Та за таких обставинах задоволення позову про стягнення грошових коштів, походження та наявність яких у позивача не доведена, надання цих коштів у позику також не доведено, призведе до визнання легальності цих коштів в цивільному обороті, тобто до фактичного визнання судом обставин, які не мали місця.

Згідно з ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до принципу змагальності, закріпленому у ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч.ч.1,2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. У зв`язку з чим, той факт, що ОСОБА_2 визнала позов, не зобов`язує суд задовольнити позов, так як суд оцінює всі докази в сукупності та надає відповідну правову оцінку.

У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.9 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За ч.ч.1-4, 6 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до вимог ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Звертаючись до суду особа в позові вказує власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Оглянувши та перевіривши усі надані позивачем в обґрунтування позовних вимог докази, суд вважає їх необґрунтованими та недоведеними.

Керуючись ст.ст. 263-265, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики в сумі 700 000 доларів США - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений та підписаний 23 липня 2021 року

Суддя Чернявська Л.М.