Справа №:755/4284/21
Провадження №: 4-с/755/77/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" липня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

з участю сторін:

представника боржника ОСОБА_1 ,

державного виконавця Цапенко С.М.

представник стягувача Лисий Л.М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на дії державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва, стягувач Публічне акціонерне товариство Акціонерний Банк «Укргазбанк» ,-

в с т а н о в и в:

Скаржник ОСОБА_3 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із вказаною скаргою на бездіяльність державного виконавця Солом`янського РВ ДВС міста Києва.

Вимоги скарги мотивовані тим, що на виконанні в Солом`янського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві у період з 27 січня 2015 року по 18 листопада 2015 року перебувало виконавче провадження № 46198618 з примусового виконання виконавчого листа від 04 лютого 2011 року № 2-528/2010 Дніпровського районного суду м. Києва про стягнення з ОСОБА_3 на корись АБ «Укргазбанк» боргу у сумі 17 243,30 доларів США та 13 946,15 грн шляхом звернення стягнення на предмет застави, тобто на автомобіль марки Хонда Сівік, д.н.з. НОМЕР_1 . В рамках виконавчого провадження державним виконавцем було накладено арешт на все нерухоме майно боржника. Пізніше, 18 листопада 2015 року було прийнято постанову про повернення виконавчого документу стягувача у зв`язку із відсутністю у боржника майна, яке можна звернути стягнення. Скаржник вважає дії державного виконавця незаконними, які полягають у незняті арешту, а також те, що державний виконавець наклав арешт на нерухоме майно, а той час коли за рішенням суду повинно було звернуто стягнення саме на рухоме майно боржника.

27 квітня 2021 року представником ПАТ АБ «Укргазбанк» були подані заперечення на скаргу в яких просили відмовити в задоволенні скарги в повному обсязі та пояснили наступне. Рішення суду на даний час боржником не виконано, ОСОБА_3 ухиляється від його виконання протягом 11 років. Арешт накладений на майно є заходом забезпечення виконання рішення суду. Крім того, скаржником в скарзі не наведено обґрунтованих доводів про те, які саме його права, як сторони виконавчого провадження, порушені.

Представник скаржника в судовому засіданні на вимогах скарги наполягав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Суб`єкт оскарження в судовому засіданні щодо вимог скарги заперечував в повному обсязі та просив відмовити в її задоленні.

Представник стягувача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення скарги та просив відмовити в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення представника скаржника, пояснення державного виконавця та пояснення представника стягувача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Законом України "Про виконавче провадження" за №606-ХІV від 21.04.1999 року (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваної постанови, надалі Закон №606-ХІV) та Законом України "Про виконавче провадження" за №1404-VIII від 02.06.2016 року (надалі Закон №1404-VIII).

Положеннями ст. 1 Закону № 606-XIV встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За правилами ст. 25 Закону № 606-XIV, державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону № 606-XIV, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 5 ч. 3 цієї статті Закону передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Нормами ст. 32 Закону №606-XIV встановлено що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

У відповідності до ч. 1 ст. 55 Закону № 606-XIV державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 57 Закону № 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту

Положеннями абз. 4 ч. 2 ст. 57 Закону № 606-XIV передбачено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

З пояснень та матеріалів справи вбачається, що на примусовому виконанні Солом`янського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві перебувало виконавче провадження № 46198618 з примусового виконання виконавчого листа від 04 лютого 2011 року № 2-528/2010 Дніпровського районного суду м. Києва про стягнення з ОСОБА_3 на корись АБ «Укргазбанк» боргу у сумі 17 243,30 доларів США та 13 946,15 грн шляхом звернення стягнення на предмет застави, тобто на автомобіль марки Хонда Сівік, д.н.з. НОМЕР_1 .

Я зазначає скаржник та не заперечується іншими учасниками справи, 27.01.2015 Солом`янським РВ ДВС м. Києва було відкрито ВП №46198618 для виконання виконавчого листа у справі №2-528/10 про звернення стягнення на предмет застави.

27.01.2015 постановою Солом`янського РВ ДВС м. Києва накладено арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, на підставі чого 30.01.2015 накладено обтяження у вигляді арешту на все нерухоме майно боржника.

18.11.2015 постановою Солом`янського РВ ДВС м. Києва ВП №46198618 постановлено повернути виконавчий документ стягувану на підставі п. 6 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості).

Звертаючи до суду з даною скаргою, боржник ОСОБА_3 зазначає, що оскільки виконавче провадження № 46198618 було завершете. То державний виконавець зобов`язаний зняти арешт з усього майна. Крім того, державний виконавець не мав права накладати арешт на ненрухоме майно боржника, оскільки за рішенням суду передбачено звернення стягнення на рухоме майно, яке перебувало в заставі.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Частиною першою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» становлено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення постанови) визначено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і з повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право:

1)проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону;

2)здійснювати перевірку виконання юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників;

3)з метою захисту інтересів стягувана одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну;

4)безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища;

5)накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;

6)накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей;

7)за згодою власника використовувати приміщення, у тому числі комунальної власності, для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспортні засоби стягувана або боржника для перевезення майна;

8)звертатися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа, про встановлення чи зміну порядку і способу виконання, про відстрочку та розстрочку виконання рішення;

9)звертатися до органу (посадової особи), який видав виконавчий документ, про роз`яснення змісту документа;

10)звертатися до суду з поданням про розшук боржника - фізичної особи або дитини чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання;

11)викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ;

12)залучати у встановленому порядку до провадження виконавчих дій понятих, працівників органів внутрішніх справ, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання;

13)накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом;

14)застосовувати під час провадження виконавчих дій відеозапис, фото- і кінозйомку;

15)у процесі виконання рішень за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку залученням працівників органів внутрішніх справ, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке за законом можливо звернути стягнення;

16)вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або від боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження;

17)з метою профілактичного впливу повідомляти органам державної влади, громадським об`єднанням, трудовим колективам і громадськості за місцем проживання або роботи особи про факти порушення нею вимог законодавства про виконавче провадження;

18)у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього тішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням;

19)у разі необхідності залучати до проведення чи організації виконавчих дій суб`єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувана;

20)здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами.

Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

З аналізу Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції чинній на момент винесення постанови про арешт майна боржника), вбачається, що державний виконавець мав відповідні повноваження для накладення арешту на майно боржника. Таким чином, посилання боржника на те, що державний виконавець не мав права накладати арешт на все нерхоме майно, оскільки звернення стягнення відбувалося на рухоме мейно, а саме автомобіль - Хонда Сівік д.н.з. НОМЕР_1 , не знайшли свого підтвердження.

Щодо зняття арешту з усього майна, оскільки відповідно до витягу АСВП виконавче провадження № №46198618 завершене, суд вважає за необхідне зазначити.

У відповідності до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали іконної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними поговорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено обов`язковість виконання судових рішень, невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Разом з цим відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі (частина друга статті 2 ЦПК України).

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до довідки директора департаменту ДВС від 25.02.2021, яка надана скаржником та наявна в матеріалах справи, вбачається, що виконання вказаного виконавчого листа здійснювалось також ДВС з 04.10.2016 по 30.06.2017 в межах ВП № 52534635, яке завершене на підставі п.2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення).

Окрім того, згідно витягу з АСВП також наданого заявником до суду, вбачається що 17.05.2019 Приватним виконавцем Корольовим М.А. було відкрито ВП №59147063 стосовно ОСОБА_3 , стягувачем за яким є АБ «УКРГАЗБАНК», яке є завершеним на сьогоднішній день.

Таким чином, вищезазначеним спростовуються твердження скаржника про те, що виконавчий документ №2-528/10 після 18.11.2015 стягувачем до виконання не пред`являвся.

Крім того, спеціальним законом чітко передбачено, що виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Закону України «Про виконавче провадження».

В ході слухання справи, ні скаржником, ні його представником не було надано доказів того, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2010 року у справі № 2-528/10, як за виконавчим провадженням №46198618, так і за наступними відкритими виконавчим провадженнями з виконання вказаного рішення суду було виконано в повному обязі та у ОСОБА_3 відсутня заборгованість перед ПАТ АБ «Укргазбанк».

Проаналізувавши все вищенаведене та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскаржувані дії державного виконавця щодо накладення арешту на нерухоме майно боржника ОСОБА_3 відповідали вимогам Закону України «Про виконавче провадження», були вчинені державним виконавцем відповідно до закону та в межах повноважень державного виконавця, а також направлені на забезпечення реального виконання боржником рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, а отже підстави для задоволення вимог скарги ОСОБА_3 відсутні.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що у задоволенні скарги ОСОБА_3 слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 259-261, 268, 352-355,447-453 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд

п о с т а н о в и в:

В задоволенні скарги ОСОБА_3 на дії державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва, стягувач Публічне акціонерне товариство Акціонерний Банк «Укргазбанк» відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду або ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 16 липня 2021 року.

Суддя Н.О. Яровенко