Номер провадження: 22-ц/813/1842/21
Номер справи місцевого суду: 500/7963/18
Головуючий у першій інстанції Грубіян Л. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дрішлюка І.А.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

у судовому засіданні переглянув апеляційну скаргу адвоката Янковської Олени Петрівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 травня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимого щодо предмета спору, Ізмаїльська міська рада Одеської області, про виділ частки в окремий об`єкт нерухомості та визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимого щодо предмета спору, Ізмаїльська міська рада Одеської області, про виділ частки в окремий об`єкт нерухомості та визнанні права власності, -

в с т а н о в и в:

15 листопада 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що йому на праві спільної часткової власності належить 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 01.06.2018р., посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріальне округу Одеської області Арнаут О.В., зареєстрованого в реєстрі за №1231, витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі №52126353 від 01.06.2018р. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №126075174 від 01.06.2018р.. Інша 1/2 частина житлового будинку належить відповідачці за первісним позовом, ОСОБА_3 .

У його користуванні, розпорядженні та володінні знаходяться наступні приміщення: із літ. «А» житловий будинок: приміщення №І тамбур, площею 2,6 кв.м, приміщення №1 коридор, площею 7,9 кв.м., приміщення №2 житлова, площею 8,2 кв.м., приміщення №3 житлова, площею 17,5 кв.м. приміщення №4 житлова, площею 17,3 кв.м, приміщення №5 санвузол, площею 4,4 кв.м, приміщення №6 котельня, площею 4,4 кв.м, приміщення №7 кухня, площею 5,4 кв.м, а всього загальною площею 67,7 кв.м. в т.ч. жилої 43,0 кв.м., та надвірні споруди: літ. «А1» веранда, літ. «а2» веранда, літ. «Б» літня кухня, літ. «б» прибудова, літ. «б1» вхід в підвал, літ. «б2» підвал, без літера ганок, літ. «В» вбиральня, літ. «Д» сарай, літ. «Е» сарай, літ. «е» навіс, літ. «Ж» сарай, літ. «З» гараж, надвірними спорудами №2 ворота, хвіртка. №3 огорожа, №4 зливна яма, №7 огорожа.

Вказана частина житлового будинку є окремим приміщенням, має окремий вхід і вихід, окремий облік енергозабезпечення та водопостачання. Однак, в реєстрі прав власності на нерухоме майно належна позивачу за первісним позовом частина будинку зареєстрована як 1/2 частина, що перешкоджає йому у вільному здійсненні прав власності у зв`язку з тим, що при розпорядженні своєю власністю йому необхідно враховувати думки іншого співвласника.

Земельна ділянка, площею 0,1256 га, на якій розташована, в тому числі його частина житлового будинку і надвірні споруди, на даний момент не приватизована, між співвласниками житлового будинку склався порядок користування земельною ділянкою.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19.09.2007р. по справі №2-2824-2007 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл земельної ділянки, було вирішено виділити у користування ОСОБА_4 із земельної ділянки будівлі АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 845 кв.м. у межах, визначених висновком спеціаліста від 23.08.2007р..

10 січня 2019 року відповідачка ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Ізмаїльська міська рада Одеської області, про виділ частки в окремий об`єкт нерухомості та визнання права власності, посилаючись на те, що їй на праві спільної часткової власності належить 1/2 частина житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується: свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченим державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Богдан О.М. 06.07.2005р. та зареєстрованим в реєстрі за №2-3162; витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8031074 від 11.08.2005р.; свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченим державним нотаріус Ізмаїльської державної нотаріальної контори Богдан О.М. 06.07.2005р. та зареєстрованим в реєстрі за №2-3167; витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8031585 від 11.08.2005р.; договором дарування від 27.09.2005р., посвідченим державним нотаріус Ізмаїльської державної нотаріальної контори Черненко С.М. та зареєстрованим в реєстрі за №2-4134; витягом з Державного реєстру правочинів №1526203 від 27.09.2005р.; витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8978854 від 17.11.2005р..

Інша 1/2 частина житлового будинку належить позивачу за первісним позовом, ОСОБА_2 .

У її користуванні, розпорядженні та володінні знаходяться наступні приміщення: із літ. «А»: приміщення №1 коридор, площею 4,4 кв.м., приміщення №2 житлова, площею 14,7 кв.м., приміщення №3 кухня, площею 5,0 кв.м., приміщення №4 коридор, площею 8,2 кв.м., приміщення №5 житлова, площею 8,9 кв.м., приміщення №І веранда, площею 3,1 кв.м., а всього загальною площею 44,3 кв.м, в т.ч. жилої 14,7 кв.м. (приміщення №4, №5, №І збудовані самовільно), та надвірні споруди: літ. «а1» веранда, літ. «а2»-тамбур, літ. «Г» вбиральня, літ. «И» сарай, літ. «К» сарай, надвірними спорудами №1 огорожа, №5 водопровід, №6 огорожа, №8 мощення, №9 хвіртка.

Вказана частина житлового будинку є окремим приміщенням, має окремий вхід і вихід, окремий облік енергозабезпечення та водопостачання. Однак, в реєстрі прав власності на нерухоме майно належна позивачу за зустрічним позовом частина будинку зареєстрована як 1/2 частини, що перешкоджає їй у вільному здійсненні прав власності у зв`язку з тим, що при розпорядженні своєю власністю їй необхідно враховувати думку іншого співвласника.

Земельна ділянка площею 0,1256 га, на якій розташована в тому числі її частина житлового будинку і надвірні споруди, на даний момент не приватизована, між власниками житлового будинку склався порядок користування земельною ділянкою.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 19 вересня 2007 року по справі №2-2824-2007 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про розподіл земельної ділянки було вирішено виділити у реальне користування ОСОБА_3 із земельної ділянки будівлі АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 897 кв.м в межах, визначених висновком спеціаліста від 23.08.2007р..

В судовому засідання позивач за первісним позовом ОСОБА_2 та його представник адвокат Негара Ф.С., позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 у судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, первісні позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення.

Справа розглянута за відсутності, третьої особи, Ізмаїльської міської ради, відомостей про належний виклик до суд немає.

22 квітня 2019 року адвокат Янковська Олена Петрівна в інтересах ОСОБА_6 звернулась до суду першої інстанції із заявою про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_6 , посилаючись на те, що їй на праві власності належить житловий будинок з надвірним спорудами, розташованого на земельній ділянці, площею 1 111 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Гараж літ. «З», що належить позивачу ОСОБА_2 , зведений на земельній ділянці, виділеній у користуванні ОСОБА_6 , тому рішення суду по даній справі порушує її права та інтереси на користування її майном (а.с. 74, 75).

13 травня 2019 року адвокат Янковська Олена Петрівна в інтересах ОСОБА_6 звернулась до суду першої інстанції з заявою про витребування доказів: з Ізмаїльської міської ради копії рішення виконкому про вилучення частини земельної ділянки по АДРЕСА_2 , належного ОСОБА_6 , та приєднання його до земельної ділянки по АДРЕСА_2 , належного ОСОБА_4 за період з 1981 року по теперішній час та дозвіл на зведення гаража літ. «З» на частині земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , а також призначення додатково судово-технічної експертизи для визначення відповідності гаража літ. «З», розташованого на території земельної ділянки по АДРЕСА_2 (а.с. 87).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 травня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимого щодо предмета спору, Ізмаїльська міська рада Одеської області, про виділ частки в окремий об`єкт нерухомості та визнання права власності задоволено. Суд виділив в натурі у окремий об`єкт нерухомості 1/2 частину житлового будинку з господарськими, надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_3 , яка належать ОСОБА_2 і складається з частини житлового будинку літ. «А» житловий будинок: приміщення №І тамбур, площею 2,6 кв.м, приміщення №1 коридор, площею 7,9 кв.м., приміщення №2 житлова, площею 8,2 кв.м., приміщення №3 житлова, площею 17,5 кв.м. приміщення №4 житлова, площею 17,3 кв.м, приміщення №5 санвузол, площею 4,4 кв.м, приміщення №6 котельня, площею 4,4 кв.м, приміщення №7 кухня, площею 5,4 кв.м, а всього загальною площею 67,7кв.м., в т.ч. жилої 43,0 кв.м.; літ. «А1» веранда, літ. «а2» веранда, літ. «Б» літня кухня, літ. «б» прибудова, літ. «б1» вхід в підвал, літ. «б2» підвал, без літера - ганок, літ. «В» - вбиральня, літ. «Д» - сарай, літ. «Е» сарай, літ. «е» навіс, літ. «Ж» сарай, літ. «З» гараж, надвірними спорудами №2 ворота, хвіртка. №3 огорожа, №4 зливна яма, №7 огорожа;

визнав за ОСОБА_2 , право власності на об`єкт нерухомості житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_3 : частини житлового будинку літ. «А» - житловий будинок: приміщення №І тамбур, площею 2,6 кв.м, приміщення №1 коридор, площею 7,9 кв.м., приміщення №2 житлова, площею 8,2 кв.м., приміщення №3 житлова, площею 17,5 кв.м. приміщення №4 житлова, площею 17,3 кв.м, приміщення №5 санвузол, площею 4,4 кв.м, приміщення №6 котельня, площею 4,4 кв.м, приміщення №7 кухня, площею 5,4 кв.м, а всього загальною площею 67,7кв.м. в т.ч. жилої 43,0 кв.м.: літ. «А1» веранда, літ. «а2» веранда, літ. «Б» літня кухня, літ. «б» прибудова, літ. «б1» вхід в підвал, літ. «б2» підвал, без літера ганок, літ. «В» вбиральня, літ. «Д» сарай, літ. «Е» сарай, літ. «е» навіс, літ. «Ж» сарай, літ. «З» гараж, надвірними спорудами №2 ворота, хвіртка. №3 огорожа, №4 зливна яма, №7 огорожа;

припинив між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , зареєструвавши в Державному реєстрі прав на нерухоме майно як окремий об`єкт нерухомості житловий будинок з надвірними спорудами, розташований в АДРЕСА_3 , який складається із житлового будинку літ. «А» житловий будинок: приміщення №І тамбур, площею 2,6 кв.м, приміщення №1 коридор, площею 7,9 кв.м., приміщення №2 житлова, площею 8,2 кв.м., приміщення №3 житлова, площею 17,5 кв.м. приміщення №4 житлова, площею 17,3 кв.м, приміщення №5 санвузол, площею 4,4 кв.м, приміщення №6 котельня, площею 4,4 кв.м, приміщення №7 кухня, площею 5,4 кв.м, а всього загальною площею 67,7 кв.м. у т.ч. жилої 43,0 кв.м.: літ. «А1» веранда, літ. «а2» веранда, літ. «Б» літня кухня, літ. «б» прибудова, літ. «б1» вхід у підвал, літ. «б2» підвал, без літера ганок, літ. «В» вбиральня, літ. «Д» сарай, літ. «Е» сарай, літ. «е» навіс, літ. «Ж» сарай, літ. «З» гараж, надвірними спорудами №2 ворота, хвіртка, №3 огорожа, №4 зливна яма, №7 огорожа.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимого щодо предмета спору, Ізмаїльська міська рада Одеської області, про виділ частки у окремий об`єкт нерухомості та визнанні права власності задоволено. Суд виділив в натурі в окремий об`єкт нерухомості 1/2 частину житлового будинку з господарськими, надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_3 , складаються з частини житлового будинку літ. «А»: приміщення 470;1 коридор, площею 4,4 кв.м., приміщення №;2 житлова, площею 14,7 кв.м., приміщення №3 кухня, площею 5,0 кв.м., приміщення №4 коридор, площею 8,2 кв.м., приміщення №5 житлова, площею 8,9 кв.м., приміщення №І веранда, площею 3,1 кв.м., а всього загальною площею 44,3 кв.м, в т.ч. жилої 14,7 кв.м.; літ. «а1» веранда, літ. «а2» тамбур, літ. «Г» вбиральня, літ. «И» сарай, літ. «К» сарай, надвірними спорудами №1 огорожа, №5 водопровід, №6 огорожа, №8 мощення, №9 хвіртка;

визнав за ОСОБА_3 право власності на об`єкт нерухомості житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , у складі: частини житлового будинку літ. «А»: приміщення №1 коридор, площею 4,4 кв.м., приміщення №2 житлова, площею 14,7 кв.м., приміщення №3 кухня, площею 5,0 кв.м., приміщення №4 коридор, площею 8,2 кв.м., приміщення №5 житлова, площею 8,9 кв.м., приміщення №І веранда, площею 3,1 кв.м., а всього загальною площею 44,3 кв.м, в т.ч. жилої 14,7 кв.м.; літ. «а1» веранда, літ. «а2» тамбур, літ. «Г» вбиральня, літ. «И» сарай, літ. «К» сарай, надвірними спорудами №1 огорожа, №5 водопровід, №6 огорожа, №8 мощення, №9 хвіртка;

припинив між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , зареєструвавши в Державному реєстрі прав на нерухоме майно як окремий об`єкт нерухомості житловий будинок з надвірними спорудами, розташований в АДРЕСА_4 , який складається із житлового будинку літ. «А»: приміщення №1 коридор, площею 4,4 кв.м., приміщення №2 житлова, площею 14,7 кв.м., приміщення №3 кухня, площею 5,0 кв.м., приміщення №4 коридор, площею 8,2 кв.м., приміщення №5 житлова, площею 8,9 кв.м., приміщення №І веранда, площею 3,1 кв.м., а всього загальною площею 44,3 кв.м, в т.ч. жилої 14,7 кв.м.; літ. «а1» веранда, літ. «а2» тамбур, літ. «Г» вбиральня, літ. «И» сарай, літ. «К» сарай, надвірними спорудами №1 огорожа, №5 водопровід, №6 огорожа, №8 мощення, №9 хвіртка, присвоївши окремий реєстровий номер.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 травня 2019 року в задоволенні клопотання представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 , про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_6 відмовлено з тих підстав, що угода №25 від 05 квітня 2019 року про надання правової допомоги ОСОБА_6 , укладена між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , але до заяви не додано жодних доказів про те, що ОСОБА_8 має право укладати угоди та діяти від імені ОСОБА_6 (а.с. 97).

05 липня 2019 року адвокат Янковська О.П. в інтересах ОСОБА_6 подала до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції апеляційну скаргу на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 травня 2019 року та ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 травня 2019 року у якій просила суд поновити строк на апеляційне скарження судових рішень, який пропущено з поважних причин, та скасувати судові рішення суду першої інстанції й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд не повідомив представника про розгляд справи 30 травня 2019 року й розглянув заяву про її залучення до участі у справі за її відсутності. Суміжний землекористувач ОСОБА_2 самовільно зайняв частину земельної ділянки, належної ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_2 , й збудував на цій ділянці гараж літ. «З», тому ним було змінено межі земельної ділянки між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , що можливо підтвердити схемою земельних ділянок за даними Ізмаїльського РБІ.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року поновлено адвокату Янковській О.П. в інтересах ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Янковської О.П. в інтересах ОСОБА_6 на рішення суду першої інстанції.

Згідно із пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з

основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 8 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007

у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини та громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано положеннями глав 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, що «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6

Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому

порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність

між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

У частині 1 статті 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті та правового висновку Верховного Суду України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-885цс15, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують, або припиняють права або обов`язки цих осіб.

Отже, первинним для розгляду апеляційної скарги адвоката Янковської Олени Петрівни в інтересах ОСОБА_6 особи, яка не брала участь у цій справі, є з`ясування апеляційним судом тієї обставини, чи вирішив суд оскаржуваним рішенням питання про її права, інтереси та (або) обов`язки.

Встановлено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції безпосередньо впливає на права та інтереси ОСОБА_6 , оскільки їй на праві власності належить житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 . Представник ОСОБА_6 у апеляційній скарзі стверджує, що суміжний землекористувач ОСОБА_2 самовільно зайняв частку земельної ділянки ОСОБА_6 й збудував на цій ділянці гараж літ. «З», при цьому ним було змінено межі земельної ділянки між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , що можливо підтвердити схемою земельних ділянок за даними Ізмаїльського РБІ.

За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку вважається, що ухвалене судове рішення завдає ОСОБА_6 шкоди, що виражається у несприятливих для неї наслідках, не залучення ОСОБА_6 до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, суттєво порушує її право на доступ до суду, тому суд першої інстанції вирішив питання про її права та обов`язки та у неї наявне право на апеляційне оскарження вказаного судового рішення.

Позивачу ОСОБА_2 судові повістки надсилались на адресу, що міститься у матеріалах справи. Однак на останнє судове засідання судова кореспонденція повернулась до суду із відміткою «адресат відсутній».

Згідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

24 лютого 2021 року від адвоката Бикова Д.Ю. в інтересах ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його бажанням особисто приймати участь у розгляді справи, однак судова колегія приходить до висновку про залишення клопотання без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Відповідно до ч. 5, 7 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Рішення суду (повне чи скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Суддя-учасник колегії Дрішлюк А.І. перебував у відпустці з 09 по 12 березня 2021 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом, а тому повне судове рішення виготовлене 15 березня 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі на судове рішення та у відзиві на апеляційну скаргу адвоката Негари Ф.С. в інтересах ОСОБА_2 (а.с. 209-212), поясненнях Ізмаїльської міської ради, де голова міської ради просив суд апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати (а.с. 230-231), колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Янковської О.П. в інтересах ОСОБА_6 є прийнятною та підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статей 316, 317, 321 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (стаття 355 ЦК України).

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно зі статтею 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (стаття 358 ЦК України).

За змістом статей 364, 367 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу за первісним позовом ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 01.06.2018р., посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріальне округу Одеської області Арнаут О.В., зареєстрованого в реєстрі за №1231, витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі №52126353 від 01.06.2018р. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №126075174 від 01.06.2018р. (а.с. 9-11)

Позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить інша 1/2 частина житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується: свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченим державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Богдан О.М. 06.07.2005р. та зареєстрованим в реєстрі за №2-3162 (а.с. 30), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8031074 від 11.08.2005р. (а.с. 31), свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченим державним нотаріус Ізмаїльської державної нотаріальної контори Богдан О.М. 06.07.2005р. та зареєстрованим в реєстрі за №2-3167 (а.с. 32), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8031585 від 11.08.2005р. (а.с. 33), договором дарування від 27.09.2005р., посвідченим державним нотаріус Ізмаїльської державної нотаріальної контори Черненко С.М. та зареєстрованим в реєстрі за №2-4134 (а.с. 34), витягом з Державного реєстру правочинів №1526203 від 27.09.2005р. (а.с. 35), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8978854 від 17.11.2005р. (а.с. 35 зв.).

Відповідно до висновку експерта №09/09-2019 від 15.02.2019р. належна, на підставі посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Арнаут О.В. свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.06.2018р. (реєстр №1231), ОСОБА_2 1/2 частка домоволодіння по АДРЕСА_1 у складі частини житлового будинку літ. «А» з прибудовами літ. «А1» літ. «а2» і з приміщеннями, позначеними в плані: № 2-І тамбур площею 2,6 кв. м., 2-1 коридор площею 7,9 кв. м., 2-2 житлова кімната площею 8,2 кв. м., 2-3 житлова кімната площею 17,5 кв. м., 2-4 житлова кімната площею 17,3 кв. м., 2-5 санвузол площею 4,4 кв. м., 2-6-котельна площею 4,4 кв. м., 2-7 кухня площею 5,4 кв. м., загальною площею 67,7 кв. м., у тому числі житлової 43,0 кв. м.; господарських будівель: літ. «Б» літня кухня, літ. «б» прибудова, літ. «б1» вхід у підвал, літ. «б&apos;» підвал, ганок, літ. «В» вбиральня, літ. «Д» сарай, літ. «Е» сарай, літ. «е» навіс, літ. «Ж» сарай, літ. «З» гараж; господарських (надвірних) споруд: №2 ворота, №4 зливна яма, №8 вимощення (всього майна на суму двісті сорок п`ять тисяч дев`ятсот десять грн., 00 коп.), може бути виділена в окремий об`єкт нерухомого майна з реєстрацією під окремим реєстровим номером та привласненням окремої поштової адреси із закріпленням за ним земельної ділянки площею 0,0845 га з виходом (виїздом) на АДРЕСА_2 у відповідності до рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 вересня 2007 року (справа №2-2824-2007).

Належна, на підставі посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської міської державної нотаріальної контори Черненко С.М. договору дарування від 27.09.2005р. (реєстр №2-3167), посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Богдан О.М. свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.07.2005р. (реєстр №2-3162), посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Богдан О.М. свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.07.2005р. (реєстр №2-3167), ОСОБА_3 1/2 частка домоволодіння по АДРЕСА_1 у складі частини житлового будинку літ. «А» з прибудовами літ. «а1», літ. «а3» і з приміщеннями, позначеними в плані: №№ 1-І веранда площею 3,1 кв. м., 1-1 коридор площею 4,4 кв. м., 1-2 житлова кімната площею 14,7 кв. м., 1-3 кухня площею 5,0 кв. м., 1-4 коридор площею 8,2 кв. м., 1-5 кухня площею 8,9 кв. м., загальною площею 44,3 кв. м., у тому числі житлової 14,7 кв. м.; господарських будівель: літ. «Г» вбиральня, літ. «К» сарай; господарських (надвірних) споруд: №1 огорожа, №3 огорожа, №5 водопровід, №6 огорожа, №7 огорожа, №9 хвіртка (всього майна на суму сто шість тисяч чотириста шістдесят одна грн., 00 коп.), може бути виділена в окремий об`єкт нерухомого майна з реєстрацією під окремим реєстровим номером та привласненням окремої поштової адреси з закріпленням за ним земельної ділянки площею 0,0897 га з виходом (виїздом) на АДРЕСА_2 у відповідності до рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 вересня 2007 року (справа №2-2824-2007).

Задовольняючи первісний та зустрічний позові, суд першої інстанції виходив з того, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та п. 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року №1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них».

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна №55 від 18.06.2007р., затвердженою в Мінюсті України від 06.07.2007р..

Згідно із пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний по суті висновок міститься у пункті 7.43. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 (провадження №12-15гс19).

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Апеляційну скаргу адвоката Янковської О.П. в інтересах ОСОБА_6 на судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_6 на праві власності належить житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 липня 1991 року на 2/3 частини вказаного будинку після смерті батька ОСОБА_10 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 лютого 1998 року на 1/3 частину цього будинку після смерті брата ОСОБА_11 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

06 січня 1981 року колишній співвласник житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_11 не у встановленому законом порядку переуступив частку земельної ділянки, якою він користувався, колишньому співвласнику житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 , для зведення гаражу під літ. «З», що підтверджується доданою до апеляційної скарги копією розписки ОСОБА_11 (а.с. 127) та визнається у відзиві на апеляційну скаргу адвоката Негари Ф.С. в інтересах позивача ОСОБА_2 ..

Вказані обставини, викладені в апеляційній скарзі, підтверджується доданими до апеляційної скарги письмовими доказами.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правової висновок Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що, оскільки ОСОБА_12 з об`єктивністю та достовірністю підтверджено в судовому засіданні те, що ухвалене судове рішення завдає ОСОБА_6 шкоди, що виражається у несприятливих для неї наслідках, не залучення ОСОБА_6 до участі у справі суттєво порушує її право на доступ до суду, тому суд першої інстанції вирішив питання про її права та обов`язки.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 53, 81, 263, 264 ЦПК України, а також норм матеріального права, а саме, статей 13, 15, 355, 358, 364, 367 ЦК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

У зв`язку з скасуванням рішення суду першої інстанції підлягає визнанню нечинною й ухвала Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 травня 2019 року про відмову у залучення до участі у справі у якості третьої особи ОСОБА_6 .

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_6 понесла та документально підтвердила сплату судового збору при подачі апеляційної скарги на оскаржене нею рішення суду першої інстанції в сумі 3 760,03 грн. (2 607,00 грн. + 1 530,50 грн.) (а.с. 109, 183а), тому у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги з позивача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 слід присудити витрати по сплаті судового збору в сумі 3 760,03 грн..

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Янковської Олени Петрівни в інтересах ОСОБА_6 задовольнити, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 травня 2019 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким у первісному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимого щодо предмета спору, Ізмаїльська міська рада Одеської області, про виділ частки в окремий об`єкт нерухомості та визнанні права власності та у зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Ізмаїльська міська рада Одеської області, про виділ частки в окремий об`єкт нерухомості та визнанні права власності, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_6 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційних скарг в сумі 3 760,03 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 15 березня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік