Справа № 454/1219/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Адамович М. Я. ,

за участю секретаря Калиш В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сокалі, справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з даним позовом та просить;

- визнати спільним майном подружжя: земельні ділянки площею 0,1426га та 0,0025га, квартиру АДРЕСА_1 , визнавши за ним право власності на 1/2 частину вказаного майна;

- визнати спільним майном подружжя автомобіль марки «Mercedes-Benz» 2006 року випуску, моделі «А-150», VIN-код: НОМЕР_1 та стягнути з відповідачки на його користь грошову компенсацію половини вартості вказаного автомобіля в сумі 82600грн;

- визнати спільним майном подружжя двоспальне ліжко, диван, холодильник, морозильну камеру, бетономішалку, металеву буржуйку, стіл, кухню, газовий котел, шість стільців, ванну, умивальник, душову кабіну, дві шафи, мультиварку, пилосос, пральну машину, посуд до кухні, ноутбук, два планшети, побутові інструменти та визнати за ним право особистої власності на морозильну камеру, бетономішалку, металеву буржуйку, два планшети, ноутбук, пилосос, три стільці, побутові інструменти та пральну машину.

На обґрунтування своїх вимог зазначив, що з 18.03.2013р. він перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, який розірвано рішенням суду від 11.03.2020р.

У шлюбі в них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також, за час перебування у шлюбі вони придбали вищезазначене майно.

03.04.2020р. він звернувся до відповідачки із заявою про поділ спільного майна, на яку відповіді не отримав.

Також, відповідачка без його відома 13.02.2020р. продала вказаний вище автомобіль та використала кошти від його відчуження на свій розсуд не в інтересах сім`ї, так як з грудня 2019 року вони не підтримували шлюбних відносин та проживали окремо.

Вартість спільного майна позивач визначив у сумі 1135000грн., вартість половина зазначеного майна, на яку він претендує 567500грн.

Ухвалою від 23.04.2020р. ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі.

Представник позивача подав заяву, в якій позов підтримав.

Відповідач подала заяву про розгляд справи у її відсутності та відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позивач не приймав участі в придбанні нею земельних ділянок та квартири, оскільки за весь період спільного проживання ніде не працював та не мав джерела доходів. Договори купівлі укладені з відтермінуванням оплати на три роки.

Також, останній витрачав грошові кошти, в тому числі зароблені нею, на азартні ігри.

Вона працювала, отримувала заробітну плату та вдома готувала обіди, які продавала.

Її тітка ОСОБА_4 з 1998 року проживає та працює в Італії та постійно передавала їй грошові кошти на загальну суму 15000 євро, так як в останньої немає своїх дітей. Також, вона з тіткою домовилися, що взамін цього, на старість вона догляне останню.

Вона також позичила 8500 доларів США в знайомих та родичів та на даний час ще не повернула їм 4500 доларів США.

Автомобіль марки «Mercedes-Benz А-150» вона придбала у позивача в Республіці Молдова.

Частина меблів та побутової техніки вже була придбана нею особисто ще до укладення шлюбу з позивачем, а решта майно було присутнє в квартирі, яку вона придбала та входило у вартість даного житла.

Зазначила, що ОСОБА_5 не приймав жодної участі у вихованні дитини, аліменти сплачує лише тоді, коли йому необхідно виїхати за межі України, так як він є громадянином Республіки Молдова.

Дослідивши докази по справі, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що в сторін є спільна дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 11.03.2020р. розірвано шлюб, зареєстрований між сторонами 18.05.2013р.

17.01.2017р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Договором передбачено, що відповідачка ОСОБА_2 сплатила ОСОБА_6 під час підписання договору 152460грн., що становить 5500 доларів США, а решту суми 263340грн., що в еквіваленті становить 9500 доларів США, остання зобов`язалася сплатити до 30.10.2018р.

17.01.2017р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,0250га по АДРЕСА_2 . Відповідачкою на момент укладення договору оплачено 152460грн. ( 5500 доларів США), та сплату решти суми 263340грн. (9500 доларів США) відтерміновано до 30.10.2018р.

16.11.2018р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0.1426га, розташовану на території м.Сокаль Львівської області за 1000грн. Вартість земельної ділянки станом на укладення договору становила 63578грн.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.03.2020р. встановлено, що 16.11.2018р. за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1426га, кадастровий №:01:009:0278; 17.01.2017р. за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,025га, кадастровий №:01:009:0279, призначені для будівництва і обслуговування житлового будинку; 17.01.2017р. за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 14.05.2019р., відповідачка ОСОБА_2 придбала в позивача ОСОБА_1 автомобіль марки «Mercedes-Benz А-150» VIN-код: НОМЕР_1 .

З відповіді від 27.03.2020р. встановлено, що автомобіль марки «Mercedes-Benz А-150» 2006 року випуску, бежевого кольору, 21.05.2019р. був зареєстрований за ОСОБА_2 та надалі 13.02.2020р. перереєстрований, згідно договору СГ «ПП Автоцентр-Червоноград», на ОСОБА_7 , який є власником даного транспортного засобу на день надання відповіді.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ від 22.03.2020р., автомобіль марки «Mercedes-Benz А-150», 2006 року випуску, VIN-код: НОМЕР_1 вперше був зареєстрований 21.05.2019р. та надалі був перереєстрований на нового власника за договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.24 постанови Пленому Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ч.1 ст. 70 СК України та ч. 2 ст. 370 ЦК України, частки майна дружини та чоловіка у спільній сумісній власності є рівними.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Суд приймає до уваги заперечення відповідачки проти позову викладені у відзиві, проте відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 5 статті 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Однак, відповідачка не довела обставин, на які покликалася у відзиві, а саме, що позивач не мав самостійного доходу без поважних причин на те, а тому судом не встановлено підстав для відступу від правового режиму спільного сумісного майна подружжя.

Таким чином, зазначене вище нерухоме майно (квартира та земельні ділянки), з врахуванням презумпції рівності часток, належить сторонам порівну, оскільки набуте під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі.

Разом з тим, з наданих відповідачкою доказів встановлено, що автомобіль марки «Mercedes-Benz А-150», 2006 року випуску, VIN-код: НОМЕР_1 вона придбала в позивача, а тому, такий є її особистою власністю та не підлягає до поділу між сторонами.

Також, згідно ст. 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Таким чином, майном у розумінні Цивільного кодексу є речі та майнові права і обов`язки.

Відповідно до ст. 179 Цивільного кодексу України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 184 Цивільного кодексу України речі можуть бути з родовими ознаками та з індивідуальними. Зазначеною нормою визначено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Поділ речей на речі, визначені індивідуальними ознаками, та речі, визначені родовими ознаками, пов`язаний як з природними властивостями речей, так і з способами їхньої індивідуалізації. Поряд із предметами, єдиними у своєму роді (наприклад, картиною), до речей, визначених індивідуальними ознаками, можуть бути віднесені речі, певним способом виокремлені учасниками правочину з маси однорідних речей. Якщо ж річ визначена тільки кількісно (числом, вагою, мірою) і характеризується ознаками, спільними для всіх речей такого роду, - це річ, визначена родовими ознаками.

Разом з тим, майно перелічене в позові, яке є предметом спору, а саме: двоспальне ліжко, диван, холодильник, морозильну камеру, бетономішалку, металеву буржуйку, стіл, кухню, газовий котел, шість стільців, ванну, умивальник, душову кабіну, дві шафи, мультиварку, пилосос, пральну машину, посуд до кухні, ноутбук, два планшети, побутові інструменти, не визначено певними індивідуальними ознаками, майно не має кольору, дату виготовлення, матеріал, власні параметри, пакувальні, цифрові, номерні та інші характерні позначки тощо, а тому, у розумінні ст.184 Цивільного кодексу України, є замінним майном аналогічного виду.

Враховуючи, що позивачем не зазначено належні описи, ознаки та характеристики вказаного майна (що виключає можливість його ідентифікації та індивідуалізації), можливість встановлення і поділу такого майна виключається.

Також, позивачем не надано доказів придбання та існування саме того майна, яке він зазначив у позові та просить визнати спільним майном подружжя, не наведено жодних обставин, які свідчать про те, що саме обране ним майно повинно бути виділене саме йому.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, зі сторін слід стягнути в дохід держави судові витрати у виді судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Так, загальна вартість спірного майна, яке позивач просить визнати його особистою власністю, становить 567500грн.

Суд дійшов висновку про підставність вимог останнього щодо визнання за ним права власності на 1/2 частки земельних ділянок та квартири.

1/2 вартості спірної квартири становить 200000грн., земельної ділянки площею 0,1426га 32500грн., земельної ділянки площею 0,025га 207900грн. Загальна вартість даного майна, на яке підлягає визнанню право власності за позивачем складає 440400грн.

За таких підстав, з відповідачки підлягає стягненню в дохі держави 4404грн., що становить 1% від задоволених позовних вимог.

В свою чергу, з позивача слід стягнути в дохід держави 1271грн. судового збору, що складає 1% вартості майна, вимоги позивача щодо якого судом відхилено, виходячи з наступного розрахунку: 567500грн. - 440400грн. = 127100грн.

Що стосується витрат на правову допомогу, то станом на день ухвалення рішення, сторонами не надано суду доказів понесення ними таких витрат.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

- земельну ділянку площею 0,1426га, кадастровий №:01:009:0278, розташовану по АДРЕСА_2 ;

- земельну ділянку площею 0,0250га, кадастровий №:01:009:0279, розташовану по АДРЕСА_2 ;

- квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,6кв.м, житловою площею 37кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на:

- 1/2 ідеальну частку земельної ділянки площею 0,1426га, кадастровий №:01:009:0278, розташовану по АДРЕСА_2 ;

- 1/2 ідеальну частку земельної ділянки площею 0,0250га, кадастровий №:01:009:0279, розташовану по АДРЕСА_2 ;

- 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,6кв.м, житловою площею 37кв.м

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про:

- визнання спільною власністю подружжя автомобіля марки «Mercedes-Benz» 2006 року випуску, моделі «А-150», VIN-код: НОМЕР_1 та стягнення з відповідачки на його користь грошової компенсації 1/2 частки даного транспортного засобу;

- визнання спільним майном подружжя двоспального ліжка, дивана, холодильника, морозильної камери, бетономішалки, металевої буржуйки, стола, кухні, газового котла, шести стільців, ванни, умивальника, душової кабіни, двох шаф, мультиварки, пилососа, пральної машини, посуду до кухні, ноутбука, двох планшетів, побутових інструментів та визнання за ним права власності на 1/2 частку та визнання за ним права особистої власності на морозильну камеру, бетономішалку, металеву буржуйку, два планшети, ноутбук, пилосос, три стільці, побутові інструменти та пральну машину.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 4404 (чотири тисячі чотириста чотири)грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 1271 (одну тисячу двісті сімдесят одну)грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Сокальський районний суд Львівської області.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину рішення воно може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Відомості, які зазначаються в рішенні суду відповідно до п.4) ч.5 ст.265 ЦПК України та не проголошуються, відповідно до ч.2 ст.268 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Головуючий: М. Я. Адамович