АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2021 року

м. Чернівці

справа № 724/777/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М.І., Литвинюк І.М.

секретар Паучек І.І.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 20 січня 2021 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Руснак А.І.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом.

Позивачка просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , який був посвідчений 27 грудня 2019 року Пашковецькою сільською радою Хотинського району Чернівецької області.

Посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся ОСОБА_4

12 березня 2020 року позивачці стало відомо про те, що покійна ОСОБА_4 заповіла все майно ОСОБА_2 .

Зазначала, що у грудні 2019 року в її покійної бабусі ОСОБА_4 стався інсульт та вона проходила стаціонарне лікування в Хотинській ЦРЛ. Після виписки з лікарні ОСОБА_4 самостійно вже не могла пересуватися, розмовляти, чітко реагувати на зовнішні подразники та приймати рішення про складання заповіту.

Вважає, що заповіт ОСОБА_5 , який було посвідчено 27 грудня 2019 року Пашковецькою сільською радою Хотинського району є недійсним, оскільки складений із порушенням вимог щодо його посвідчення.

Під час посвідчення заповіту, особа, яка посвідчувала такий заповіт, не встановила дійсне волевиявлення та дійсні наміри ОСОБА_4 щодо розпорядження своїм майном, не визначила обсяг її цивільної дієздатності.

Посвідчення заповіту вчинялося поза приміщенням органу місцевого самоврядування, однак в посвідчувальному написі на заповіті і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій не було здійснено запису місця вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також не зазначено причини, із якої нотаріальна дія вчинялася поза приміщенням органу місцевого самоврядування.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 20 січня 2021 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щопосилання позивача на відсутність у тексті заповіту запису про місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також не зазначення причини, через яку нотаріальна дія вчинялася поза приміщенням органу місцевого самоврядування не є істотними умовами для визнання заповіту недійсним, якщо судом буде встановлено, що форма заповіту відповідає вимогам ст. 1247 ЦК і волевиявлення заповідача було вільним.

Судом першої інстанції не встановлено порушення порядку складання заповіту, а також те, що позивачем не спростовано вільне волевиявлення заповідача.

Позивач у позові посилається на нікчемність оспорюваного заповіту, однак просить визнати заповіт недійсним.

Позивачем не було залучено до участі в справі у якості третьої особи голову Пашковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області, як особу, що вчиняла нотаріальні дії.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначала, що судом першої інстанції не враховано, що посадова особа, яка посвідчила заповіт, не мала права вчиняти таку нотаріальну дію, що свідчить про нікчемність такого заповіту.

Суд першої інстанції не звернув уваги на протиріччя, які наявні по показаннях свідка ОСОБА_6 . Вказаний свідок, яка посвідчувала заповіт, не мала досвіду посвідчення заповітів, досвіду спілкування з хворими, що ставить під сумнів правильність розуміння сільським головою дійсних намірів ОСОБА_4 .

Із змісту заповіту вбачається, що він був вголос прочитаний ОСОБА_4 , яка на той час декілька тижнів не могла говорити, про що не заперечувала сама ОСОБА_6 .

Судом також не враховано, що у випадку коли заповідач не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу.

Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилався на те, що рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 20 січня 2021 року ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Зазначав, що підстави, які зазначені в позові, можуть свідчити про нікчемність заповіту та не можуть бути підставою для визнання його недійсним. Обраний позивачем спосіб захисту його порушених прав є помилковим та не підлягає задоволенню.

Позивачем помилково не було залучено до участі у справі як третю особу голову Пашковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області.

Заповіт відповідає вимога норм матеріального права та підстави визнавати його недійсним відсутні. Голова сільської ради мала право посвідчувати спірний заповіт, який підписаний безпосередньо дієздатною ОСОБА_4 .

Позивачкою не доведено, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.13 т.1).

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_1 вбачається, що її батьками записані ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с. 83 т.1).

Факт того, що позивачка ОСОБА_1 є онукою покійної ОСОБА_4 сторонами визнаний і не оспорюється.

5 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Хотинської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті своєї бабусі ОСОБА_4 (а.с. 80 т.1).

Згідно відповіді завідуючої Хотинської державної нотаріальної контори Мартинюк Є.Р. від 12 березня 2020 року за № 209/02-14, ОСОБА_1 було повідомлено, що ОСОБА_4 склала заповіт на все майно на ім`я іншої особи (а.с. 86 т.1).

27 грудня 2019 року ОСОБА_4 на випадок своєї смерті заповіла все своє майно, що буде належати їй на день смерті та на що вона за законом буде мати право ОСОБА_2 , що підтверджується копією заповіту, посвідченого Пашковецьким сільським головою Корнівською С.М. та зареєстровано в реєстрі за № 62 (а.с. 76 т.1).

Відповідно до довідки виконкому Пашковецької сільської ради № 220 від 2 березня 2020 року, ОСОБА_4 постійно проживала та була прописана за адресою: АДРЕСА_1 по день смерті. На день її смерті в даному господарстві проживав її співмешканець ОСОБА_2 без реєстрації (а.с. 17 т.1).

Згідно довідки виконкому Пашковецької сільської ради Хотинського району від 24 лютого 2020 року № 196, вбачається, що ОСОБА_2 проводив похорон покійної співмешканки ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 42 т.1).

Із копії Журналу обліку викликів для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням сільської ради вбачається, що вчинення нотаріальної дії поза межами приміщення сільської ради відбулося у зв`язку із перенесенням ОСОБА_4 тяжкої хвороби інсульт, при цьому в неї паралізована права сторона, вона не могла самостійно пересуватися (а.с. 39-41 т.1).

З копії рішення виконавчого комітету Пашковецької сільської ради від 16 січня 2019 року вбачається, що обов`язки по вчиненню нотаріальних дій на території Пашковецької сільської ради було покладено на секретаря виконкому сільської ради ОСОБА_9 . Однак, на час тимчасової відсутності (відпустки, відрядження, хвороби тощо) секретаря виконкому Пашковецької сільської ради ОСОБА_9 , виконання її обов`язків щодо вчинення нотаріальних дій на території Пашковецької сільської ради було покладено на голову Пашковецької сільської ради ОСОБА_6 (а.с. 141 т.1).

Із виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого вбачається, що ОСОБА_4 6 грудня 2019 року поступила на стаціонарне лікування в Хотинську районну лікарню з діагнозом церебральний атеросклероз ГРМК в лівій півкулі головного мозку з правобічним геміпорезом моторною афозією на фоні гіпертонічної хвороби ІІІ ступеня (а.с. 15 т.1).

Згідно відповіді на адвокатський запит із КНП «Хотинський РЦПМД» Хотинської районної ради № П-7 від 10 червня 2020 року, в період з 20 грудня 2019 року по 27 грудня 2019 року медичні дії, маніпуляції ОСОБА_4 не проводилися. В період з 27 грудня 2019 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проводилися наступні маніпуляції та медичні дії: шість раз катетеризація сечового міхура катетером Фолея, фельдшерем ОСОБА_10 , а також надання невідкладної допомоги при гіпертонічному кризі: 180/110 мм.рт.см.-ма. Також зазначено, що хвора була в стані афазії, виразно розмовляти вона не могла, розумової відсталості не спостерігалося, на запитання відповідала кивками стверджувально або заперечно, в часі та просторі орієнтувалася (а.с. 38 т.1).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції помилково відмовив в позові з тих підстав, що судом не було встановлено порушення порядку складання заповіту, а також те, що позивачем не спростовано вільне волевиявлення заповідача.

Так, згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (стаття 1234 ЦК України).

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України).

Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загально прийнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно частини 1 статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

З системного аналізу наведених норм можна дійти висновку, що якщо заповідач має фізичні вади, які позбавляють його можливості прочитати заповіт, посвідчення заповіту відбувається лише при свідках. Недотримання вказаної вимоги щодо форми заповіту та його посвідчення відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України має наслідком нікчемність заповіту.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 1 липня 2020 року у справі №637/228/17.

З заповіту від 27 грудня 2019 року вбачається, що текст заповіту був складений зі слів ОСОБА_4 та прочитаний нею вголос (а.с.76).

З показань свідка ОСОБА_6 , яка вчиняла нотаріальні дії щодо посвідчення оспорюваного заповіту, вбачається, що ОСОБА_4 у відповідь на її питання кивала головою, оскільки не могла говорити. ОСОБА_6 сама прочитала останній зміст заповіту вголос.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_4 після перенесеної хвороби не могла розмовляти, а отже заповідач не могла вголос прочитати заповіт.

За таких обставин відповідно до правил статті 1248 ЦК України посвідчення заповіту мало відбуватися при свідках, однак вказаний порядок посвідчення заповіту не був дотриманий.

Вказані порушення дають суду апеляційної інстанції зробити висновок про те, що оспорюваний заповіт відповідно до правил статті 1257 ЦК України є нікчемним правочином.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд з прав людини вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 Цивільного кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Отже, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, обираючи спосіб захисту своїх прав шляхом визнання недійсним нікчемного правочину, позивачем не було враховано, що такий спосіб є неналежним та неефективним.

Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що та обставина, що ОСОБА_4 не могла прочитати вголос заповіт і він був посвідчений без свідків, є підставою для визнання заповіту недійсним.

З огляду на встановлену обставину про неможливість ОСОБА_4 прочитати заповіт вголос, посвідчення такого заповіту без присутності двох свідків свідчить про порушення вимог посвідчення заповіту, а тому він відповідно до положень частини 1 статті 1257 ЦК України є нікчемним.

Визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки правочин є нікчемним в силу закону.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті рішення слід залишити без змін.

Апеляційний суд не робить висновки щодо обґрунтованості та доведеності позову оскільки такі висновки мають бути зроблені у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду щодо застосування належного способу захисту.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 20 січня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 15 березня 2021 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді М.І. Кулянди

І.М. Литвинюк