Справа № 162/1079/20
Провадження № 2/162/36/2021
ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

04 березня 2021 року смт Любешів

Любешівський районний суд Волинської області у складі:

головуючого - судді Цибень О.В.,

за участю секретаря судового засідання Будько І.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

24 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Любешівського районного суду Волинської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

На обгрунтування позовних вимог зазначає, що між ним та відповідачем ОСОБА_2 27 грудня 2017 року було укладено договір позики грошових коштів, згідно якого він взяв на себе зобов`язання надати грошові кошти в розмірі 550 доларів США. Відповідач, в свою чергу, зобов`язалась повернути вказані кошти до 01 лютого 2018 року. У визначений термін відповідачем не здійснено жодних платежів на його користь. Кошти не повернуті. У зв`язку з порушенням зобов`язання та його невиконанням позивачем було надіслано засобами поштового зв`язку з рекомендованим повідомленням грошову вимогу від 03 листопада 2020 року про повернення суми позики. Згідно повернутого рекомендованого повідомлення про вручення , відправлення вручено 09 листопада 2020 року адресату під час доставки. За таких обставин, просить стягнути з ОСОБА_2 19319,23 гривень суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми та 840,80 гривень судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору. При цьому, надав розрахунок вказаних сум.

У судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. На підтвердження вказаних у позовній заяві обставин подав суду оригінал боргової розписки від 27.12.2017 року.

Відповідач в судове засідання не з`явилась.

Статтею 175 ЦПК України встановлено перелік відомостей, які повинні міститись в позовній заяві. Зокрема п. 2 ч. 3 цієї статті передбачено, що в позовній заяві повинні бути зазначені місце проживання чи перебування сторін та інших учасників справи.

Відповідно ч. 6 ст. 187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Згідно наявної у матеріалах справи відповіді на запит УДМС у Волинській області ОСОБА_2 зареєстрована за адресою, яка зазначена у позовній заяві.

Ухвалою суду від 22 грудня 2020 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання.

Судові повістки про виклик від 22 грудня 2020 року та від 18 січня 2021 року повернулися до суду у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.

На підставі ч. 10 ст.187 ЦПК України подальший виклик відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Відповідно, ОСОБА_2 викликалась у судове засідання судовими оголошеннями від 28 січня 2021 року та від 05 лютого 2021 року , проте у підготовче судове засідання не з`явилася.

Ухвалою від 11 лютого 2021 року справу призначено до розгляду по суті на 04 березня 2021 року. Конверт із судовою повісткою про виклик відповідача у судове засідання, призначене на 11 год 00 хв 04 березня 2021 року, повернувся до суду у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Крім того, виклик відповідача здійснювався через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України від 11 лютого 2021 року.

В судове засідання 04 березня 2021 року відповідач не з`явилася хоча належним чином була повідомлена судовою повісткою про виклик та через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Крім того, позивач у судовому засіданні вказав, що відповідач зареєстрована за адресою, яка вказана у позовній заяві, місце фактичного проживання відповідача йому невідоме.

Відтак, оскільки з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою належним чином про дату, час і місце розгляду справи, у відповідності до вимог ст. 2 ст. 210 ЦПК України суд вирішив провести розгляд справи на підставі наявних доказів з урахуванням розумного строку розгляду справи.

Суд зі згоди позивача ухвалив провести заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Частинами 1 та 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч.1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається укладеним у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в листах, телеграмах або за допомогою електронного або іншого засобу зв`язку. Розписки підписані відповідачем є документом, що стверджує про вчинення правочину між ним та позивачем, тобто сторонами фактично в письмовій формі укладений договір позики. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15, постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року справа №524/4946/16-ц.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, ч.1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк у відповідності з умовами договору та вимогами цивільного кодексу та інших актів цивільного законодавства. Згідно із ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Як передбачено ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що визначено ст. 610 ЦК України. Відповідно до положень ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договорів позики.

Наявність оригіналу боргової розписки в позивача ОСОБА_1 , який надав її в судовому засіданні під час розгляду справи, підтверджує, що відповідач ОСОБА_2 не виконала свого зобов`язання за договором позики, коштів не повернула, оскільки відповідно до вимог ст. 545 ЦК України кредитор прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Оскільки розписка, написана відповідачем як документ, що підтверджує боргове зобов`язання позичальника, містить умови отримання позичальником у борг грошових коштів та зобов`язанням з їх повернення, які відповідач не виконала, тому вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики є обґрунтованими.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Тоді як гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України.

Чинне законодавство не містить заборони на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Отже, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

З розписки вбачається, що договір позики укладений в іноземній валюті, а саме сума позики складає 550 доларів США.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі,що має місце в даній справі, чинне законодавство не містить. Однак учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України), а суд відповідно розглядає справи в межах позовних вимог. Відповідно до прохальної частини позову ОСОБА_1 просить стягнути 15595 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот дев`яносто п`ять) гривень 41 копійку боргу за договором позики. Вказана сума розрахована позивачем, як гривневий еквівалент за офіційним курсом відповідної валюти, а саме долара США, у якій укладено позику, на момент звернення до суду станом на 23 листопада 2020 року. Отже, з врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 15595 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот дев`яносто п`ять) гривень 41 копійки боргу слід задовольнити.

Щодо вимог про стягнення 3% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 30.1 ст. 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Розрахунок трьох відсотків річних зроблений позивачем правильно, так три відсотка річних розраховуються, виходячи з суми невиконаного зобов`язання - 15595,41 гривня, помноженого на кількість днів прострочення за період з 01 лютого 2018 року по день пред`явлення позову, що становить 1026 днів, помноженого на 3, поділеного на 100 та на кількість днів у році і складає 1315,14 гривень, оскільки відповідач обрав на виконання зобов`язань не іноземну валюту, визначену договором, а валюту України.

При цьому, укладеним договором позики не визначено процентів за користування коштами, тому відповідач повинен сплатити позивачу три проценти річних, відповідно до ст. 625 ЦК України. Отже, позовна вимога про стягнення 1315 (одна тисяча триста п`ятнадцять) гривень 14 копійок як проценти за період з 01 лютого 2018 року по день пред`явлення позову також підлягає до задоволення.

Крім того, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Установивши, що між сторонами виникли правовідносини на підставі розписки, за змістом яких ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 грошові кошти в іноземній валюті - 550 доларів США, до таких грошових зобов`язань не застосовуються положення закону в частині нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривнях. Отже у задоволенні позовну в частині стягнення грошових коштів з урахуванням індексу інфляції слід відмовити.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики підлягає до часткового задоволення, а саме: з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути 15595 гривень 41 копійку основного боргу та 1315 гривень 14 копійок як 3% річних від простроченої суми відповідно до позовних вимог. В решті позовних вимог слід відмовити.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 265, 354 ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 533, 625, 1046, 1047 ЦК України,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 27 грудня 2017 року у розмірі 15595 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот дев`яносто п`ять) гривень 41 копійка.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних за користування коштами у розмірі 1315 (одна тисяча триста п`ятнадцять) гривень 14 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 735 (сімсот тридцять п`ять) гривень 97 копійок.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку.

Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 12 березня 2021 року.

Суддя Любешівського районного суду Волинської області О.В. Цибень