Провадження №2/522/4935/21
20 липня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси в складі
головуючого судді Шенцевої О.П.
при секретарі Кісліної В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу за договором позики, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір позики від 11.09.2017 р. За умовами Договору Позивач передав, а Відповідач прийняв (позичив) у власність позику у розмірі 5000 доларів США (П`ять тисяч доларів США).
Відповідно до умов Договору, Відповідач був зобов`язаний повернути Позику у строк до 10.01.2018 року, що засвідчується відповідною розпискою.
Позивач вказує, що на підтвердження факту укладення договору позики та передання грошей йому було видано розписку від 11.09.2017 року, яка посвідчує факт отримання у борг грошових коштів.
Станом на дату подання позовної заяви Відповідач вказану суму коштів не повернув, на вимоги Позивача щодо їх повернення жодним чином не реагує, чим порушує норми чинного законодавства, які регулюють зобов`язання щодо позики.
Таким чином, враховуючи відсутність можливості вирішити спір у позасудовому порядку, Позивач просить стягнути з Відповідача в його користь суму в розмірі 150 929,18 грн. (Сто п`ятдесят тисяч дев`ятсот двадцять дев`ять гривень 18 копійок), з яких 141 200 грн. (сто сорок одна тисяча двісті гривень) основного боргу та штрафу за порушення грошового зобов`язання в розмірі 3 (три) процента річних від простроченої суми за користування грошима за період з 11.01.2018 року по 17.10.2020 року у розмірі 9729,18 грн., а також судові витрати у розмірі 1929,69 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять дев`ять гривень 69 копійок).
Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Шенцевої О.П. від 06.11.2020 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 08.12.2020 року.
Разом з позовною заявою представник позивача ОСОБА_3 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить суд накласти арешт на 1/3 частину однокімнатної квартири, яка належить ОСОБА_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Шенцевої О.П. від 06.11.2020 року заяву про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на вищезазначене майно відповідача.
У судове засідання сторони, будучи повідомленими про дату і час розгляду справи, не з`явилися.
Представник Позивача подав заяву з проханням справу слухати без участі сторони Позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного рішення не заперечив.
За приписами статті 280 ЦПК України, умовами проведення заочного розгляду справи є: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
А тому суд, аналізуючи матеріали справи, прийшов до висновку про можливість проведення заочного розгляду справи.
Дослідивши обставини справи, суд встановив наступні факти.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію («Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод») та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини, як джерело права. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.
Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
Таким чином, постійні неявки належним чином повідомлених до суду відповідача або його представника свідчить про зловживання відповідачем наданими йому процесуальними правами, намір затягування розгляду справи, що призводить до неможливості проведення судового засідання та порушення строків розгляду справи.
Враховуючи викладене, а також те, що відповідно до ст. 210 ЦПК України, суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті, слід дійти висновку про необхідність ухвалення заочного рішення (ч. 4 ст. 223 та 280 ЦПК України), з метою захисту прав позивача та дотримання розумних строків розгляду справи, оскільки всі умови проведення заочного розгляду справи дотримано.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного.
Так, судом встановлено, що згідно Договору позики від 11.09.2017 р. та розписки власноручно написаної Відповідачем, ОСОБА_2 11 вересня 2017 року отримав від ОСОБА_1 5000,00 дол. США (п`ять тисяч доларів США) та зобов`язався повернути вказані кошти в строк до 10.01.2018 р.
Даний факт підтверджується копією розписки, оригінал якої оглянутий у судовому засіданні.
Відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань щодо повернення грошей за договором позики (розписки) в установлений термін до 10.01.2018 року, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Однак, на момент звернення позивача до суду, Відповідач не повернув позики згідно договору, тобто не виконав зобов`язання, передбачені умовами Договору.
Частиною 1 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказів повернення суми позики відповідачем, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, суду не надано.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Таким чином, приймаючи до уваги, що позивачем заявлено суму до стягнення саме у грошовій одиниці України гривні в еквіваленті іноземної валюти - доларах США, а суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, суд не може стягнути борг в іноземній валюті доларах США, при тому, що судовим розглядом встановлено, що грошові кошти передавалися саме у доларах США.
Згідно до ч. І ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 533 ЦК України встановлене, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом НБУ відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Станом на 18 жовтня 2020 року (на момент подання позову) по курсу НБУ 1 долар США складає 28,3365 грн.
Враховуючи викладене, повернення Позивачу отриманих ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошей у сумі, еквівалентній 5000 доларів США, має відбуватися саме за цим курсом.
(5000 дол. США *28,3365 грн. = 141 200 грн.
Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону та договору позики, відповідачем не було повернуто у встановлений строк позивачу позику, а саме: грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 141 200 грн., що складає еквівалент 5000 доларів США, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
За приписами ч.1 та ч.2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові.
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 9729,18 грн., також задовольняються судом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суму боргу (сума позики) в розмірі 141 200 грн., (сто сорок одна тисяча двісті гривень) та штрафу за порушення грошового зобов`язання в розмірі 3 (три) відсотка річних від простроченої суми за користування грошима за період з 11.01.2018 року по 17.10.2020 року у розмірі 9729,18 грн.
Крім того, в силу ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові втрати в сумі 1929,69 гривень (одна тисяча дев`ятсот двадцять дев`ять гривень 69 копійок) судового збору, який складається з суми судового збору за подання позову майнового характеру у розмірі 1509,29 грн. та судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 420,4 грн., сплаченого ним при зверненні до суду.
Керуючись пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст.ст. 13, 141, 210, 247, 263-265, 280-284, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 526, 625, 1046, 1047 1049, 1050 ЦК України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) заборгованість за договором позики (розписки) у розмірі 150 929,18 грн. (Сто п`ятдесят тисяч дев`ятсот двадцять дев`ять гривень 18 копійок), яка складається з: 141 200 грн., (сто сорок одна тисяча двісті гривень) сума позики, та штрафу за порушення грошового зобов`язання в розмірі 3 (три) відсотка річних від простроченої суми за користування грошима за період з 11.01.2018 року по 17.10.2020 року у розмірі 9729,18 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) судові витрати у розмірі 1929,69 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять дев`ять гривень 69 копійок) судового збору, сплаченого Позивачем при зверненні до суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя