Номер провадження: 22-ц/813/6853/21
Номер справи місцевого суду: 522/136/21
Головуючий у першій інстанції Павлик І.А.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого - Гірняк Л.А.

Суддів - Сегеди С.М.,Цюри Т.В.

За участю секретаря - Ющак А.Ю.,

Позивач- ОСОБА_1 .

Представник відповідача- ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області

-про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень,-

ВСТАНОВИЛА:

04.01.2021 ОСОБА_3 посилаючись на ст.114.2 Податкового кодексу просив стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області шкоду заподіяну протиправними діями та рішеннями в розмірі однієї мінімальної заробітної плати, що становить 4723 грн, яка встановлена відповідно до ст.8 Закону України «Про державний бюджет» з 01.01.2020 року по 31.08.2020 року.

В позовній заяві зазначив, що відповідачем безпідставно нараховано йому сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.08.2020 у справі № 420/7240/19 за його позовом до Головного управління ДПС в Одеській області визнано протиправними дії відповідача з нарахування йому єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, пені та штрафу у період з 01.01.2017 по 25.03.2019.

У відзиві на позовну заяву Головне управління ДПС в Одеській області просило відмовити у задоволенні позову з підстав його правової необґрунтованості.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог районний суд виходив з того, що позивач не є платником єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування тому на спірні правовідносини не поширюється дія ст.114.2 ПК України та п.п.128.2, ст.128 ПК України, яким ОСОБА_1 обгрунтовував свої позовні вимоги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та прийняти нове, про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Просилається на ті ж підстави , що і в позовній заяві та на те, що у п.114.2 ПК України мова йде на просто про «платників податку», а про будь-яку особу ,права якої порушено та передбачає відшкодування шкоди не лише через неправломірні дії посадових(службових) осіб, але й самого податкового органу.

Протиправні рішення, дії або бездіяльність контролюючих осіб та їх посадових( службових) осіб, вчинення яких є підставою для відшкодування шкоди відповідно до закону, вважаються податковими правопорушеннями податківців.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління ДПС в Одеській області просить відмовити ОСОБА_1 у задоволені апеляціних вимог, а рішення Приморського районного уду м. Одеси від 18.02.2021 року, залишити без змін.

Зазначає відсутність складу податкового павопорушення контролюючими органами , згідно зі ст.128 ПК України, відсутні дії щодо протиправного нарахування єдиного внеску, або іншого податку, на що посилається позивач, та не відповідає приписам податкового законодавства, позивачем не надано доказів на підтвердження йому завданої шкоди.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши її доводи приходить до наступного.

Предметом цього спору є протиправні рішення, дії або бездіяльність контролюючих осіб та їх посадових( службових) осіб, вчинення яких є підставою для відшкодування шкоди відповідно до п.114.2 Податкового Кодексу України

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.08.2020 у справі № 420/7240/19, задовольняючи позов ОСОБА_1 та визнаючи протиправними дії Головного управління ДПС в Одеській області по нарахуванню позивачу єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, пені та штрафу у період з 01.01.2017 по 25.03.2019, суд виходив з того, що позивачем не вчинено жодних дій, направлених на набуття статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», що виключає: можливість автоматичного перенесення набутих до 01.07.2004 ознак суб`єкта господарювання; можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного; можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Відповідно до приписів ст. 114.2 ПК України шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, що визнаються податковими правопорушеннями відповідно до цього Кодексу, відшкодовується в повному обсязі в порядку, передбаченому законодавством про відшкодування шкоди.

Особа, чиї права порушені, за наявностіобставин,передбачених пунктом 128.2 статті 128 цього Кодексу, має право заявити вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, у розмірі однієї мінімальної заробітної плати, встановленої станом на дату визнання таких рішень, дій чи бездіяльності незаконними, у порядку, передбаченому законодавством. У такому разі доведенню підлягає лише протиправність рішень, дій чи бездіяльності стосовно особи.

Таким чином, положення ст. 114.2 ПК України є відсилочними до пункту 128.2 статті 128 цього Кодексу.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

У своїх постановах ВП ВС неодноразово вказувала, що судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Правила визначення юрисдикційності відповідної справи встановлені процесуальними законами, якими регламентована предметна та суб`єктна юрисдикція адміністративних, господарських та цивільних судів, це ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України.

Так, у ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна, або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Звідси можна дійти висновку, що загальні (цивільні) суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Законодавець запровадив такі правила розмежування юрисдикції судів: загальна (цивільна) юрисдикція є всеохоплюючою; якщо справа не віднесена до юрисдикції інших (адміністративних чи господарських) судів, то вона підлягає розгляду загальним (цивільним) судом. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Натомість юрисдикцію адміністративних чи господарських судів у спрощеному вигляді можна визначити так: перші мають повноваження вирішувати публічно-правові спори, а другі спори, що виникають при здійсненні господарської діяльності.

ВП ВС неодноразово у своїх постановах вказувала критерії розмежування судової юрисдикції. Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

За частиною першою статтею 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

При розмежуванні юрисдикційних форм захисту порушеного права основним критерієм є характер (юридичний зміст) спірних відносин.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовано ПК України. Цим Кодексом визначаються, зокрема, функції та правові основи діяльності контролюючих органів, та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, а також умови повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені.

Як уже зазначалось, позивач просить відшкодувати за рахунок держави шкоду на підстві ст.114.2 ПК України в розмірі 4723 грн.

Отже, відносини сторін є такими, що регулюються приписами бюджетного та податкового законодавства та не можуть регулюватися нормами ЦК України, якими встановлено, що до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1 цього Кодексу).

Оскільки відносини між сторонами є такими, що виникли з бюджетного та податкового законодавства та фактично стосуються повноважень відповідача, тобто заявлена у справі вимога про стягнення збитків за своєю суттю і є вимогою вирішити публічно-правовий спір, це унеможливлює розгляд цієї справи в порядку цивільного судочинства.

Вказівка у позовній заяві на положення цивільного законодавства, якими регулюється відшкодування шкоди, не змінює суті та змісту спірних правовідносин та не може впливати на визначення виду судочинства, в порядку якого слід розглянути спір.

З огляду на викладене вище судова колегія дійшли цілком висновку про належність спору у цій справі до компетенції адміністративних судів.

Цивільний суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

Аналогічні за змістом висновки були викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 4 грудня 2018 року у справі № 910/23482/17, від 3 березня 2020 року у справі № 922/506/19, та ВП ВС від 02.02.2021 № 908/3512/19 (12-74гс20) які необхідно було врахувати суду першої інстанції під час розгляду справи.

Враховуючи, що відповідно до змісту (суті) спірних правовідносин полягає у стягнені шкоди з Держави завданої субєктом владних повноважень, а тому відносини між сторонами є такими, що виникли із бюджетного та митного законодавства і не можуть регулюватися нормами Цивільного кодексу України, якими встановлено, що до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується. Вказівка у позовній заяві на положення цивільного законодавства, якими регулюється відшкодування шкоди, не змінює суті та змісту спірних правовідносин.

Суд першої інстанції не перевірив належним чином характер правовідносин, що виникли між сторонами, не врахував висновків Великої Палати Верховного Суду, не звернув уваги на те, що спір полягає у стягнені шкоди з Держави завданої суб`єктом владних повноважень у податкових правовідносинах, а тому відносини між сторонами є такими, що виникли із бюджетного та митного законодавства і не можуть регулюватися нормами Цивільного кодексу України та помилково розглянув спір у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

У разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Керуючись ст. 367,368,374,377,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2021 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд зазначеної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду та, що протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови він може звернутись з заявою про передачу справи за встановленою підсудністю.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20.07.2021 року, оскільки суддя Гірняк Л.А. перебувала у відпустці відповідно до наказу № 92-в від 07.07.2021 року з 12.07-16.07.2021 року.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

С.М.Сегеда

Т.В.Цюра