ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3153/21 Справа № 206/2110/19 Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А. О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно та поділ його в натурі, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визнати 13/50 частини домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці 1350 кв. м. та складається з А-1 житловий будинок житловою площею 60,4 кв.м., Б сарай, В сарай, Г душ, Д уборна, Е уборна, Ж сарай, №1-9 огорожа, водоколонка, К,к колодці, І мощення, спільною сумісною власністю сторін, та поділити його в натурі в рівних частках, а також просить суд стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 28 березня 1998 року ОСОБА_1 було придбано у власність 13/50 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці 1350 кв.м. Дана обставина підтверджується відповідним договором купівлі-продажу від 28 березня 1998 року. 15 серпня 2000 року відповідач уклав шлюб з ОСОБА_4 , після чого позивач та її син ОСОБА_3 зареєстрували своє місце проживання разом з відповідачем за адресою: АДРЕСА_1 . Протягом всього часу проживання однією сім`єю позивач фактично утримувала сім`ю. Вона весь час працювала, отримувала дохід та вкладала його в утримання спірного домоволодіння, сплату вартості комунальних послуг, а також в забезпечення свого сина та чоловіка всім необхідним. Відповідач, при цьому, не працював, доходи почав отримувати лише з пенсії по інвалідності. Сім`ю матеріально не утримував. Спірне домоволодіння не утримував, комунальні послуги не сплачував, ремонтні роботи не здійснював, вів марнотратний спосіб життя, пиячив та навіть застосовував фізичну силу по відношенню до позивача. Не дивлячись на вищевикладене, позивач продовжувала сімейні стосунки з відповідачем та продовжувала здійснювати свій вклад у спірне домоволодіння. В результаті таких дій під час її шлюбу з відповідачем спірне майно значно збільшилось у своїй вартості. Відповідно до ч. 1 ст. 62 Сімейного кодексу України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрати другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно до вищевикладеного 13/50 частини домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці 1350 кв.м. є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. 21 серпня 2018 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано в судовому порядку, у судовому рішенні було встановлено, що фактичні сімейні стосунки припинились з грудня 2017 року. В результаті цієї обставини у позивача виникла необхідність у вирішенні свого майнового права на спірне домоволодіння, яке відповідач не визнає.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано 13/50 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , в будинку літ. А-1, та складається з приміщень 1-1, 1-2, 1-3, вбиральні Е, сараю Ж, колодязя к, парканів 1, 5, 6, 7, 8, водоколонки № 9, частини мощення І, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Виділено ОСОБА_2 13/100 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , в будинку літ. А-1, та складається з приміщень 1-1, 1-2, 1-3, вбиральні Е, сараю Ж, колодязя к, парканів 1, 5, 6, 7, 8, водоколонки № 9, частини мощення І.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 536, 80 грн. та на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 12 000 грн., загалом 13 536, 80 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що позивачем не було надано достатніх доказів на підтвердження істотного збільшення вартості спірного майна за її власний кошт. Сам факт проведення поточних ремонтних робіт не є достатньою підставою для визнання частину домолодіння спільним майном подружжя.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі продажу від 28 березня 1998 року ОСОБА_1 купив 13/50 частини домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці 1350 кв.м., де розташовані: А-1 жил. буд. кирп. Б-сарай дерев.маз.обл.кирп. В-сарай кирп. Г-душ, кирп. Д-уборна, кирп. Е-уборна, дощ. Ж-сарай, шлакоблоч. № 1-9-огородж.вокол. к.,к.колодц. і 1-мощення, площею 60.4 кв. м. Згідно цього договору відчужується жил.буд. А-1, сарай, Ж, уборна Е, колодець к, забори 1,5,6,7,8 водоколонка №9, частина мощення 1, жил.пл. 14.6 кв.м., що складає 13/50 ідеальної частки /т.1, а.с. 20/.

Відповідно до плану земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 20 січня 1998 року на ділянці розташовані: А-1 житловий будинок; Б літня кухня; В сарай; Г уборна; Д душ; к,к колодці; І мощення; № 1-3 огородження (том№1, а.с. 22). Загальна площа зазначеної земельної ділянки 1353 кв. м., під забудуванням 140 кв.м.

15 серпня 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 уклали шлюб, який був зареєстрований виконкомом Раївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, про що 15 серпня 2000 року видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 , зроблено запис № 5 /т.1, а.с. 19/.

У подальшому, рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано /т.1, а.с. 34/.

04 грудня 2018 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 уклали шлюб, зареєстрований Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що 04 грудня 2018 року видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 , зроблено актовий запис №754, прізвище « ОСОБА_7 » змінено на « ОСОБА_8 » /т.1, а.с. 236/.

Згідно довідки №8580 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 19 жовтня 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 , до складу сім`ї/зареєстрованих осіб входять: відповідач ОСОБА_1 , який є власником 13/50 частини, син ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_4 /т.1, а.с. 35/.

З довідки про реєстрацію місця проживання особи №02.03-13/50 від 08 січня 2019 року вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , з 25 квітня 2002 року по теперішній час /т.1, а.с. 36/.

На підтвердження своєї участі у ремонті домоволодіння позивач надала копію договору на встановлення натяжних стель № 533 від 06 червня 2013 року, відповідно до умов якого, 06 червня 2013 року ОСОБА_4 уклала договір на встановлення натяжних стель у приміщенні за адресою АДРЕСА_2 , на загальну суму 4 600 грн /т.1, а.с. 51/.

З виписок з особових рахунків ОСОБА_4 в АТ КБ «ПриватБанк» №G7N84AB1AC3ILTC9 від 10 жовтня 2018 року та №39BOFEUNV2SQ1NR1 від 10 жовтня 2018 року, вбачається, що позивач оплачувала комунальні послуги у період з 21 липня 2017 по 10 жовтня 2018 року, загальна сума платежів становить 28 984,30 грн /т.1, а.с. 37-48/ . Також з наданої позивачем виписки з особового рахунку ОСОБА_4 в АТ КБ «ПриватБанк» №M0TQVE9JT6MCNUSG від 10 жовтня 2018 року вбачається, що позивач у період з 11 квітня 2015 року по 06 вересня 2017 року здійснювала купівлю товарів у мережах аптек на загальну суму 5 982,88 грн. /т.1, а.с. 49/.

Відповідно до приписів статті 5 Цивільного кодексу України та пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, норм розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України правовий статус майна, щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання ( утворення).

Майнові відносини, які склалися між сторонами урегульовано як Кодексом про шлюб та сім`ю України 1969 року так і Сімейним кодексом України.

Згідно зі ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст.24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до зі статтею 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст.25 КпШС України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Вказаних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц.

Встановлено, що власником 13/50 частини спірного домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу від 28 березня 1998 року є відповідач ОСОБА_1 .

У зазначеному домоволодінні виконувалися ремонтні та будівельні роботи в період перебування сторін у шлюбі, дані обставини сторонами не заперечуються. Проте, матеріали справи не місять доказів які підтверджують вартість здійснених робіт.

Разом з цим, надані ОСОБА_2 пояснення в якості свідка, у суді першої інстанції відносно того, що з 2002 року до 2009 року сторони розбудували будівлю, шляхом добудови прихожої, ванної, дитячої та гардеробної, чим збільшили площу будинку майже до 60 кв.м. колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки у матеріалах справи відсутня технічна документація (технічний паспорт) на домоволодіння АДРЕСА_1 станом після проведених перебудов та перепланувань. Крім того, позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження здійсненних перебудов, на які вона посилається в своєму позові.

З матеріалів інвентарної справи по спірному домоволодінню вбачається, що згідно довідки-характеристики № 030704 від 19 березня 1998 року, що міститься у даних матеріалах, загальна вартість домоволодіння, розташованого у АДРЕСА_1 , становить двадцять одну тисячу сто двадцять одну гривню станом на 1998 рік /т.1, а.с. 137/.

На підтвердження своєї участі у ремонті домоволодіння позивач надала лише копію договору на встановлення натяжних стель на загальну суму 4 600 грн., проте це не є поліпшенням, що призвело до істотного збільшення вартості спірного майна в розумінні ст.62 СК України.

Таким чином, доказів на підтвердження істотного збільшився вартості спірного домолодіння суду не надано.

Також судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 оплачувала комунальні послуги у період з 21 липня 2017 по 10 жовтня 2018 року, загальна сума платежів становить 28 984,30 грн. Проте дані обставини не можуть бути прийняти в якості підстави для визнання спірного домолодіння спільним майном подружжя, оскільки позивач зареєстрована в даному будинку та також є споживачем комунальних послуг.

Також колегія суддів не може прийняти доводи позивача, що лише вона була працевлаштована та забезпечувала сім`ю за власний кошт, оскільки сам факт, відповідач тимчасове не працював не може позбавляти його приватної власності на домолодіння.

Виходячи з того, що доказів на підтвердження того, що після проведення ремонтних робіт у будинку у період шлюбу сторін істотно збільшився спірний об`єкт нерухомого майна суду не надано, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволені позовних вимог.

керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2020 року скасувати.

ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров