Справа № 473/155/21
РІШЕННЯ

іменем України

"03" березня 2021 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Старжинської О.Є., при секретарі судового засідання Ніколаєнко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вознесенськ Миколаївської області за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В :

13.01.2021 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 18469,07 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між Банком та відповідачем 16.04.2013 року був укладений кредитний договір б/н, відповідно до умов якого Банк надав 30.04.2013 року позичальнику кредитні кошти в сумі 15000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6 відсотків на рік на суму залишку заборгованості, з 01.09.2014 року 32,40 відсотків на рік на суму залишку заборгованості, з 01.01.2015 року 42 відсотків на рік на суму залишку заборгованості, з 01.08.2020 року 40,8 відсотків на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а останній зобов`язався щомісячно частинами, вчасно повертати суму кредиту, а також інші суми згідно з Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою.

В подальшому 13.09.2013 року кредитний ліміт був збільшений до 20000 грн, 29.03.2019 року кредитний ліміт зменшений до 19460 грн., 29.05.2019 року кредитний ліміт зменшений до 18870 грн., 01.06.2020 року кредитний ліміт зменшений до 0 грн.

Взяті на себе зобов`язання, відповідно до умов кредитного договору, Банк виконав у повному обсязі. Проте, відповідач ОСОБА_1 незважаючи на це, порушила його, оскільки своєчасно не погашала кредит та не сплачувала відсотки за користування ним, внаслідок чого станом на 30.11.2020 року утворилася заборгованість по кредитному договору в сумі 18469,07 грн., яка складається з заборгованості за:

- тілом кредиту у 18408,03 грн.;

-простроченими процентами - 61.04 грн.

В судове засідання представник позивача не з`явився, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, про підтримання позовних вимог, згоду на винесення заочного рішення, надав відповідь на відзив на позовну заяву (а.с. 87-94), де спростовує твердження відповідача про те, що сторони взагалі не узгоджували умови кредитування, обсяг відповідальності та не укладали письмового договору, а особисто ОСОБА_1 не знайомилася з Умовами та Тарифами. Банк вважає правовідносини сторін за своїм характером є кредитними, суть яких визначається нормами цивільного законодавства, змістом Умов, Тарифами та Договором, укладеним між сторонами і відхиляє аргументи відповідача про те, що вказаний договір є неукладеним через недотримання письмової форми та не досягнення письмової згоди щодо усіх істотних умов, нікчемність договору та його недійсність в силу ст.ст. 18-19 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнала, суду надала відзив на позовну заяву (а.с. 62-70), заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву (а.с. 97-103), де зазначає, що підписана нею анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приват Банк» не свідчить про укладання нею з позивачем кредитного договору, інші документи підписані нею та позивачем відсутні, тобто він є неукладеним, позивач не довів таких фактів як укладання договору у письмовій формі, узгодження умов кредитування, підстав відповідальності, надання для ознайомлення та усвідомлення нею змісту Умов та Правил надання банківських послуг, згоди на встановлення кредитного ліміту та прохання надати платіжну карту. В єдиному підписаному документі заяві-анкеті не міститься розмір процентів за користування кредитом, строк на який надається кредит та відсутнє зобов`язання щодо повернення кредитних коштів і позивачем помилково обрано спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення з неї кредитної заборгованості, оскільки має бути позов про повернення коштів отриманих без достатньої правової підстави. Послуга з кредитування в порушення ЗУ «Про захист прав споживачів», на думку відповідача, була нав`язана поза її волею, вона її не замовляла та не погоджувалася з нею, вважає, що має бути застосована правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17. Також відповідач вважає, що розмір кредитної заборгованості у вигляді тіла кредиту не відповідає даним виписки з її особового рахунку.

Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності зі статтею 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 («Позика») глави 71 ЦК («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Особливістю карткового рахунку є те, що операції за таким рахунком можуть здійснюватися з використанням електронних платіжних засобів - платіжних карток, які є електронним платіжним засобом у вигляді емітованої банком пластикової картки. Кредитною карткою є платіжна картка зі встановленим кредитним лімітом (пункти 1.1.1.55, 1.1.1.76 Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, далі - Умови та Правила).

Відображення операцій з застосуванням різних видів електронних платіжних засобів за одним рахунком здійснюється банком на підставі пункту 2.10 Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням, затвердженого постановою правління НБУ №137 від 19 квітня 2005 року та пункту 3.4 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління НБУ №223 від 30 квітня 2010 року та пункту 4 розділу ІІІ Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджених постановою правління НБУ №705 від 5 листопада 2014 року.

Платіжні картки випускаються на строк, визначений банком для відповідного типу картки та категорії клієнта. Строк дії платіжної картки зазначається на самій картці, яка є дійсною до останнього дня зазначеного на ній місяця відповідного року включно.

Враховуючи ці особливості кредитування шляхом відкриття карткового рахунку з встановленням ліміту на платіжну картку, можна дійти висновку, що строк дії кредитного договору залежить від строку дії платіжної картки або/та строку кредитного ліміту.

Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку.

За таким договором обов`язок повернення кредиту в повному обсязі виникає зі спливом останнього дня місяця дії картки.

З матеріалів справи вбачається, що 16.04.2013 року ОСОБА_1 звернулася до банку, правонаступником якого є КБ «ПриватБанк», із анкетою-заявою про надання банківських послуг, а саме оформлення на своє ім`я кредитної картки (а.с.22). Дійсно, в цій заяві не зазначено про розмір кредитного ліміту та вид платіжної картки, оскільки банк лише 30.04.2013 року задовольнив цю заяву надавши відповідачу ОСОБА_1 кредитні кошти, яка згодилася на запропоновані банком умови, про що свідчить отримання нею кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». Довідка про умови кредитування з використанням цієї платіжної картки відповідачем ОСОБА_1 не була підписана.

Первинний кредитний ліміт встановлено 15000 грн.

В анкеті-заяві зазначено, що позичальник ознайомився і згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг (далі Умови), а також Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердила, що ця анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та тарифами складає договір про надання банківських послуг.

26 квітня 2013 року ОСОБА_1 отримала платіжну картку № НОМЕР_1 , а останню карту № НОМЕР_2 було випущено 12.08.2017 року зі строком дії до 06/21.

Встановлені обставини свідчать про те, що 16.04.2013 року КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали в письмовій формі кредитний договір, обумовивши вартість кредиту, порядок та строки повернення кредитних коштів.

Власноручний підпис у анкеті-заяві ОСОБА_1 не заперечувала, її посилання на те, що вона, навіть маючи можливість ознайомитись з Умовами, не могла усвідомити їх зміст, правового значення не мають. Умов, які дійсно звільняють особу від відповідальності за порушення зобов`язань, відповідач не зазначила.

Суд відхиляє аргументи відзиву відповідача про те, що вказаний кредитний договір є неукладеним через недотримання письмової форми та недосягнення згоди щодо усіх істотних умов, нікчемність договору та його недійсність в силу ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч. 1 ст. 207).

Як роз`яснено в п. 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2018 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 підписавши анкету-заяву, та ознайомившись із Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, уклала з позивачем кредитний договір, що підтвердила своїм підписом.

Такий договір є укладеним, оскільки дотримано вимоги до письмової форми (укладений шляхом підписання декількох документів) і сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов, притаманних даному виду договору. Зокрема, порядок повернення кредитних коштів, порядок та розмір нарахування відсотків та їх повернення, відповідальність позичальника, інші умови кредитування та виконання умов договору, в тому числі - відповідальність сторін визначені Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами. При цьому твердження відповідача про те, що він не був ознайомлений з Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами спростовується його підписом в анкеті-заяві.

Щодо невизначення в анкеті-заяві розміру кредитного ліміту, то, як не заперечує відповідач, фактично, позивачем спочатку було встановлено ліміт 15 000 грн., про що їй було відомо і з чим вона погодилася, користуючись цими коштами за допомогою кредитної карти, тобто погодила такі умови. Право банку на зміну кредитного ліміту визначені Правилами надання банківських послуг.

Викладене доводить виконання позивачем вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо ознайомлення споживача з умовами кредитування.

Щодо недійсності кредитного договору, то такі вимоги предметом судового розгляду по даній справі не були і судом не встановлювались.

При визначенні обсягу невиконаних зобов`язань суд виходить з умов Договору, даних особового рахунку позичальника та враховує розрахунок, доданий позивачем до позовної заяви.

Судом встановлено, що протягом строку кредитування розмір кредитного ліміту ОСОБА_1 неодноразово змінювався, а з 19 травня 2020 року складав 18870 грн. (а.с. 21).

Строк дії останньої платіжної картки закінчується в останній день червня 2021 року (а.с. 20).

З особового рахунку ОСОБА_1 вбачається, що з 12 травня 2013 року вона активно користувалася кредитними коштами та здійснювала платежі на погашення заборгованості (а.с. 14-19).

При цьому з наданого банком розрахунку, доданого позивачем до позовної заяви, та витягу з особового рахунку вбачається, що при щомісячному нарахуванні процентів за користування кредитним лімітом банком застосовувалась процентні ставки 27,6 %, 32%,40%, 42%, 40,8% річних.

Водночас, нарахування за використання ліміту (проценти) за кожний наступний місяць проводилось на загальну заборгованість за попередній місяць, в тому числі і на нараховані за попередній період проценти та пеню.

Отже, заборгованість, яка зазначена банком як прострочене тіло кредиту 18469,07 грн., фактично є загальною заборгованістю, до складу якої включено як тіло кредиту, так і проценти за користування кредитом та неустойка (пеня).

Нарахування у такий спосіб суперечить Умовам (а.с.24-48) та положенням статті 534 ЦПК щодо черговості погашення вимог за грошовими зобов`язаннями.

Станом на 30.11.2020 року заборгованість за тілом кредиту з урахуванням операцій, зазначених у особовому рахунку (а.с. 14-19), складає 18469,07 грн.

Відповідачем порушене питання про неправомірність включення в заборгованість за тілом кредиту нарахованих відсотків за використання кредитного ліміту та їх списання.

У виписці по особовому рахунку відповідача ОСОБА_1 сума нарахованих відсотків за використання кредитного ліміту становить 53913,15 грн та така ж сума списана банком. Включення вказаної суми до заборгованості за тілом кредиту, а також пені в сумі 1200 грн є неправомірним, а відтак ці суми мають бути виключені з загальної суми заборгованості за неповернутим тілом кредиту.

Отже, заборгованість за тілом кредиту, в межах заявленого позову - відсутня.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в Миколаївський апеляційний суд через Вознесенський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з часу виготовлення рішення суду в повному обсязі.

Рішення суду в повному обсязі виготовлено 09.03.2021 року.

Суддя О.Є. Старжинська