Справа № 138/2446/20
Провадження № 22-ц/801/622/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Цибульський О. Є.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 рокуСправа № 138/2446/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л. О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 15 січня 2021 року, повний текст рішення складено 20 січня 2021 року, ухвалене у складі судді Цибульського О. Є. в м. Могилів-Подільський, повний текст рішення складено 20 січня 2021 року, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17 травня 2011 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено кредитний ліміт, який у подальшому збільшився до 16000,00 грн. Згідно умов кредитного договору відповідач зобов`язався сплачувати банку заборгованість за кредитом, відсотки за його користування, а також сплачувати пеню та штрафи на умовах, передбачених договором. Відповідач порушив умови кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості.

Згідно розрахунку заборгованості, заборгованість позичальника по кредитному договору, станом на 26 липня 2020 року, становить 265649,25 грн., а саме: 14975,81 грн. заборгованість за кредитом; 248683,84 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1989,60 грн. заборгованість за пенею. Позивач зазначив, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а тому на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом.

Виходячи з наведеного, АТ КБ «ПриватБанк» просив становить з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 17 травня 2011 року в розмірі 135071,15 грн., а саме: 14975,81 грн. заборгованість за кредитом; 120095,34 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом з 17.05.2011 по 31.05.2019.

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 15 січня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк»заборгованість за кредитним договором б/н від 17 травня 2011 року в розмірі 14975 (чотирнадцять тисяч дев`ятсот сімдесят п`ять) гривень 81 копійка.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк»понесені позивачем судові витрати у виді судового збору в розмірі 233 (двісті тридцять три) гривні 06 копійок.

Судові витрати у виді судового збору в розмірі 1868 (одна тисяча вісімсот шістдесят вісім) гривень 94 копійки залишено за позивачем АТ КБ «ПриватБанк».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в заяві позичальника від 17 травня 2011, підписаній сторонами, процентна ставка не зазначена, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Однак, враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд приходить до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Зважаючи на викладене, суд вважав за необхідне задовольнити позовну вимогу про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 14975,81 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що позивач не довів факту надання відповідачеві кредиту у розмірі 16000 грн, оскільки в довідці про зміну умов кредитування зазначена в розмірі 15100 грн, а в заяві анкеті сума ліміту не зазначена взагалі. Позивачем до позовної заяви додано довідку про те, що кредитна картка відповідача діє до 08/17 року, однак з виписки по рахунку вбачається, що на рахунок відповідача надходили грошові кошти, що значно перевищують тіло кредиту, проте відповідач врахував їх у сплату штрафу, відсотків, пені. Відповідач повернув позивачу грошові кошти у розмірі, що перевищує тіло кредиту, про що свідчить виписка по рахунку.

Позивач здійснював нарахування відсотків та штрафні санкції після закінчення терміну дії картки, що була видана відповідачеві. Тому, відповідачем станом на момент звернення позивача з позовом до суду тіло кредиту погашено у повному обсязі, відтак у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Також позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки згідно виписки на рахунок відповідача кошти надходили 03 серпня 2017 року, відтак строк позовної давності закінчився 03 серпня 2020 року, а з позовом АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду 14 вересня 2020 року. Надана позивачем виписка по рахунку відповідача містить автоматичне погашення простроченої заборгованості 07 лютого 2018 року та 15 лютого 2018 року, про зазначене не може свідчити про переривання строку позовної давності, враховуючи, що такий переказ по рахунку відповідача здійснено банком самостійно в автоматичному режимі з іншого рахунку відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України не переглядається.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

17 травня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який у подальшому збільшувався до 16000,00 грн., шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №б/н від 17 травня 2011 року станом на 26 липня 2020 року заборгованість ОСОБА_1 становить 135071,15 грн., а саме: 14975,81 грн. заборгованість за кредитом; 120095,34 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом з 17.05.2011 року по 31.05.2019 року.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд приходить до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, суд вважав за необхідне задовольнити позовну вимогу про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 14975,81 грн.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції допущено неповноту з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі її розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 17 травня 2011 року, посилався на анкету-заяву, витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємні частини спірного договору.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що матеріали справи не містять підтверджень, що витяг з Умов та правил про надання банківських послуг, які додані позивачем до позовної заяви, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказаний витяг на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови щодо сплати пені та штрафів у зазначених розмірах та порядку їх нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (17 травня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (вересень 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Анкета-заява, підписана ОСОБА_1 від 17 травня 2011 року, не містить домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.

Крім цього, анкета заява не містять інформації, яку саме кредитну картку отримав відповідач /а. с. 11/.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-ХІІ споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні в справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19 та постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року, справа № 365/159/19.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вінницький апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у справі наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 17 травня 2011 року в розмірі 14975 гривень 81 копійка (заборгованість за тілом кредита), оскільки відповідно до виписки по рахунку за період з 26.05.2011 року по 31.03.2020 року /а. с. 46-59/ відповідачем здійснено погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 150543.09 грн /розрахунок: 5243,43 + 3333,54 + 3450,12 + 2644,75 + 2506,72 + 5023,04 + 5250 + 2028,23 + 3445,33 + 4337 +1354,27 + 6040 + 5100,29 + 5750 + 2250 + 7180 + 9896 + 16611 + 15692,66 + 2449,57 + 2360,14 + 1957,20 + 13017,2 + 2528 + 6600 + 12017,77 + 2476,83 = 150543.09/, а за вказаний період витрачено кредитних коштів на суму 123679,35 грн (в цю суму не враховано нараховані банком проценти, пеню та штрафи, які між сторонами не погоджені) /розрахунок : 4618,45 + 3906 + 3653,11 + 2210,17 + 2282,24 + 4491,77 + 5874,96 + 2112,51 + 2625,22 + 5626,29 + 1610,39 + 5641,75 + 5410,31 + 5642,19 + 3550,78 + 6677,05 + 13630,12 + 15550,38 + 27066,32 + 809,34 + 130 + 100 + 120 + 160 + 140 + 40 = 123679,35/, до якої входить також членський внесок за участь у GOLD-клубі в сумі 20 грн щомісячно, відтак відповідачем здійснено оплату за кредитним договором на більшу суму ніж ним отримано.

Колегія суддів враховує також те, що рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог в апеляційному порядку не оскаржується. Судом першої інстанції вставнолено те, що між сторонами не було погоджено розмір процентів, пені та штрафів, а тому колегія суддів вважає, що здійснення зарахування позивачем частини коштів, які проплачені відповідачем в рахунок погашення заборгованості за кредитом в рахунок погашення процентів, пені та штрафу не грyнтуються на вимогах закону та домовленості сторін, відтак наданий позивачем розрахунок колегія суддів вважає таким, що не ґрунтується на домовленості сторін та не приймає до уваги.

Вінницький апеляційний суд враховує також правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 127/6915/19, згідно якого обґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що позивачем не надано доказів того, що з Умовам та Правилам надання банківських послуг, Правилам користування платіжною карткою та Тарифами банку, відповідач був ознайомлений та ним вони підписані, а отже, й не доведено правомірність дій банку щодо нарахування відсотків та комісії, які були стягнуті позивачем за рахунок коштів, які вносив відповідач на погашення заборгованості за кредитом.

Відповідно до пункту 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Вінницький апеляційний суд вважає, що аргументи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а тому рішення місцевого суду в частині задоволених позовних вимог та вирішення питання щодо розподілу судового збору підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам 120095,34 грн за користування кредитом за період з 17.05.2011 по 31.05.2019 року в апеляційному порядку не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не перевіряється відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України.

Ураховуючи те, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог за необґрунтованістю, тому правових підстав для вирішення клопотання про застосування строку позовної давності колегія суддів не вбачає.

Щодо розподілу судових витрат.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, колегія суддів вважає, що з АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 3153 грн /а. с. 109/.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 15 січня 2021 рокув частині задоволених позовних вимог та вирішення питання щодо розподілу судового збору скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 17 травня 2011 року в розмірі 14975,81 грн. заборгованість за кредитом відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (код ІПН НОМЕР_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 3153 гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 17 березня 2021 року.