01.07.2021 Єдиний унікальний номер 205/8990/20
Єдиний унікальний номер судової справи: 205/8990/2020
Номер провадження: 2/205/862/2021
01 липня 2021 року м. Дніпро
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Мовчан Д.В.
при секретарі Волкобоєвої А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійні вимог на предмет спору: Відділ ЦНАП «Лівобережний», про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійні вимог на предмет спору: Відділ ЦНАП «Лівобережний», про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона, ОСОБА_1 , є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Далі позивач зазначає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вищевказаному домоволодінні не проживають з січня 2018 року, ніяких їхніх особистих речей у будинку не має, за місцем своєї реєстрації не з`являються, грошових коштів на утримання будинку не надають, місце мешкання їй не відоме.
У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідачі у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк, відзив на позовну заяву не подали.
Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
Позивач надала суду письмову заяву, в якій просить розгляд справи провести за її відсутності та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомили, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило.
Представник третьої особи, що не заявляє самостійні вимог на предмет спору: Відділу ЦНАП «Лівобережний», у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.
У відповідності до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідачів, які належним чином були повідомлені і від яких не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ними причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання відповідачі в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили та не подали відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то суд у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи.
Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює заочне рішення про задоволення позову з огляду на наступне.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджуються Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 12.06.2019 року за № 170166457.
Судом також встановлено, що на підставі розпорядження міського голови № 1615-р від 19.11.2018 року присвоєно житловим будинкам і господарським спорудам по АДРЕСА_1 , відповідно до ситуаційної схеми розміщення, такі адреси: житловому будинку і господарським спорудам гр.. ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 (колишні адреси - АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 ).
Матеріалами справи, зокрема довідкою Адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській області від 04.12.2020 року, підтверджено, що за вказаною адресою зареєстроване місце проживання лише відповідача ОСОБА_3 . Інший відповідач - ОСОБА_2 був знятий з реєстраційного обліку 01.02.2018 року за такою адресою.
Доказів поважних причин відсутності відповідача ОСОБА_3 протягом вказаного часу у зазначеному житловому приміщенні суду не представлено. Суд зауважує, що відповідачі не були позбавлені можливості подати докази по справі як особисто, так й через свого представника або за допомогою поштового зв`язку, оскільки вони повідомлялися судом про розгляд цивільної справи у встановленому чинним процесуальним законом порядку.
До судового засідання відповідачі не з`явилися, належних та допустимих доказів до поважності причин неявки суду не представили, не надали жодного заперечення чи пояснення по суті спору. Небажання відповідачів надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі у судових засіданнях, надало суду право обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд зазначає про наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України.
У відповідності до ст. 317, ч. 1, 2 ст. ст. 319, 321 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Крім того, ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Виходячи з порівняльного аналізу норм статей 383, 321,391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК Української РСР, слід дійти висновку, що положення статей 381, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі й тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).
Згідно з ч.1ст.405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому, ця норма ЦК розміщена у главі 32 Кодексу, яка називається «Право користування чужим майном» (це право ст.401 ЦК називає сервітутом).
Таким чином, на даний час цивільне законодавство передбачає, що члени сім`ї власника користуються жилим приміщенням на підставі сервітуту. Як наслідок, це означає, що щодо аналізу цього права, зокрема, підстав його виникнення та припинення, застосовуються усі положення Кодексу щодо сервітуту.
Згідно зі ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Згідно з п.4 ч.1ст.406 ЦК України сервітут може бути також припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
З аналізу вказаної норми матеріального закону вбачається, що припинення сервітуту має власник, а таке право пов`язане з тим, що встановлення сервітуту не повинно супроводжуватися значним обмеженням прав власника майна. При цьому право вимагати припинення такого сервітуту належить виключно власникові, а обставини які мають істотне значення, можуть полягати у порушенні договірних умов, використання всупереч досягнутим домовленостям, порушення меж користування, способу тощо.
Також відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності без поважних причин наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
За таких умов, суд доходить висновку, що в даному випадку особистий сервітут не може бути продовжений по відношенню до вказаного відповідача, адже така сторона у спірному житловому приміщенні не мешкає тривалий час, спільного господарства з позивачем така особа не веде, не несе витрати з утримання такого приміщення, та будучи зареєстрованою у домоволодінні позивача, порушує її права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном.
Таким чином, вказана вимога позивача про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд вказує на наступне.
Як було встановлено судом під час розгляду справи по суті, відповідач ОСОБА_2 був знятий з реєстраційного обліку 01.02.2018 року за адресою АДРЕСА_1 . Враховуюче те, що означений відповідач по такий адресі фактично не проживає, та не є зареєстрованим, в суду відсутні підстави вважати, що на день розгляду справи у ОСОБА_2 зберіглось право користуватись вказаним житловим приміщенням. Відтак в задоволені позову в частині вимог до ОСОБА_2 суд відмовляє з огляду на їх безпідставність та недоведеність.
Щодо позовних вимог про заповзання зняти з реєстраційного обліку вказаних осіб, суд зазначає про таке.
Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином, рішення суду про зняття з реєстрації місця проживання особи, яке набуло чинності у встановленому законом порядку, є відповідною самостійною підставою для зняття відповідача ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за спірною адресою, а відтак не потребує ухвалення ще одного рішення з цього приводу за відсутності спору між позивачем та компетентним органом реєстрації.
З огляду на наведене, суд доходить висновку про наявність правових підстав лише часткового задоволення позову, а саме необхідності задоволення позовних вимог в частині визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а в задоволені решти позовних вимог суд відмовляє через їх безпідставність та недоведеність.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 71,72 Житлового Кодексу України, ст. ст. 4,5,81,82, 90,141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, -
1.Позовні ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійні вимог на предмет спору: Відділ ЦНАП «Лівобережний», про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.
2.Визнати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: не зареєстрований, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1) такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.
3. В частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійні вимог на предмет спору: Відділ ЦНАП «Лівобережний», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та про встановлення зобов`язання зняти з реєстраційного обліку таких відповідачів - відмовити.
4.Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП:не зареєстрований, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 439 грн. 40 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржувати заочне рішення до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: Д.В. Мовчан