Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Чех Н.А.,

за участю секретаря судових засідань - Кузьменко А.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

представник відповідачів - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні квартирою та відшкодування моральної шкоди,

установив:

Позивач звернулась до суду із позовною заявою про усунення перешкод в користуванні квартирою та відшкодування моральної шкоди посилаючись на те, що 22.10.2014 року між нею та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб, від якого мають спільних дітей - сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після укладення шлюбу, очікуючи на народження першої дитини, вона дізналася про захворювання чоловіка, яке характеризується великою і невтомною патологічною тягою до азартних ігор - ігроманію. Чоловік програв її заощадження та її особисте майно. Після лікування чоловіка у них народилась друга дитина. Вони з чоловіком та дітьми проживали в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить батьку чоловіка - ОСОБА_7 , до ІНФОРМАЦІЯ_3 . За час перебування в шлюбі відповідачі її постійно ображали, принижували, погрожували вигнати з дітьми на вулицю. У зв`язку із залежністю чоловіка, насильства по відношенню до неї, ухилянням від обов`язку утримувати дружину та дітей, сімейні стосунки з чоловіком було припинено. Рішенням Дніпровського районного суду від 22.11.2018 року (справа № 755/14556/18) на її користь з ОСОБА_6 стягнуто аліменти на її утримання та утримання дітей. Після цього, батьки чоловіка зареєструвалися за спірною адресою щоб позбавити її субсидії, контролю над нею та здійсненням психологічного та фізичного тиску. В вересні 2019 року вона змушена була вийти на роботу, однак через карантин не мала можливості поєднувати роботу з обов`язковим перебуванням дітей вдома. 15.10.2019 року ОСОБА_6 під час чергової сварки наніс побої та заподіяв тілесні ушкодження, розбив її телефон, та вигнав її з дітьми на вулицю без можливості забрати речі. Вона була змушена просити притулку у своїх батьків. Вона неодноразово просила надати їй можливість забрати хоча б речі першої необхідності. Коли вона з чоловіком сестри приїхала в обумовлений час, ОСОБА_7 не впустив її навіть до під`їзду. В подальшому почалися маніпулювання та шантаж дітьми, ОСОБА_8 забирала їх з садочка в обідній час, перериваючи навчальний процес та ігноруючи психологічний та емоційний стан дітей. 30.10.2020 року вона (позивач) була змушена викликати поліцію через перешкоджання бачитись з дитиною. З метою захисту нею подано заяви до відповідних органів. Для забезпечення належного місця проживання дітей нею орендовано квартиру з усіма зручностями, щомісячна орендна пата 10 000,00 грн. та комунальні платежі 3 000,00 грн. Через вимушену зміну місця проживання їй довелось перевести дітей до іншого навчального закладу, купувати новий одяг, взуття, предмети першої необхідності. Розмір її заробітної платні не дозволяє належно утримувати дітей та змушує брати кошти в борг у родичів, тоді як батько дітей аліменти не сплачує. У зв`язку з чим просила зобов`язати відповідачів усунути перешкоди в її проживанні та поживанні дітей в спірній квартирі, та стягнути моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.

В судовому засіданні позивач та її представник обставини, викладені в позовній заяві та позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Позивачка додаткового зазначила, що весь час вона вимушена переселятися. Кілька років вона жила в терорі, аліменти не платили, потім вигнали з квартири.

В судовому засіданні представник відповідачів позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні з підстав викладених у відзиві. Зауважив, що спірну квартиру позивач залишила добровільно. ОСОБА_6 не є власником квартири. ОСОБА_7 не був присутнім в той час, коли позивач залишила квартиру, як і не була присутня ОСОБА_8 . По даній справі позивач не надала доказів чинення їй перешкод та дітям в проживанні в спірній квартирі, та не надала доказів моральної шкоди. Між сторонами був лише конфлікт. 30.09.2020 року позивачу направлявся лист де пропонували жити або забрати речі. 16.12.2020 року перед засіданням він пропонував ключі позивачу, однак вона відмовилась. 12.01.2021 року він направив лист, однак відповіді не отримав. Він знову пропонував ключі позивачу, однак вона знову відмовилась. Позивача та дітей ніхто з квартири не виганяв, та не чинили перешкод в їх проживанні. Діти проживають і з матір`ю, і з батьком.

Представник третьої особи до суду не з`явився, надіслав лист про слухання справи без його присутності, та прийняти рішення з урахуванням найкращих інтересів дітей та чинного законодавства України.

Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Даний позов подано до Дніпровського районного суду м. Києва 05.10.2020 року.

06.10.2020 року проведено автоматизований розподіл судової справи між суддями.

16.10.2020 року здійснено запит до Електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» щодо відомостей про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані позивача та відповідачів.

21.10.2020 року надійшла відповідь з Електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА».

Згідно ухвали суду від 24.10.2020 року у даній справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.

20.11.2020 року подано відзиви на позов.

01.12.2020 року та 02.12.2020 року надійшла відповіді на відзиви.

10.12.2020 року надійшов відзив ОСОБА_6

17.12.2020 року надійшли заперечення.

В суді встановлено, що 22.10.2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 уклали шлюб, мають спільних дітей - сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22.11.2018 року (справа № 755/14556/18) з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на її утримання та утримання дітей.

Встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 12.12.2015 року по теперішній час.

Квартира АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_7 на підставі Свідоцтва про право власності від 20.03.2014 року.

ОСОБА_6 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з 01.11.2019 року по теперішній час.

ОСОБА_7 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з 20.03.2019 року по теперішній час.

ОСОБА_8 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 20.03.2019 року по теперішній час.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає, що реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно.

З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)).

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна».

Зважаючи на те, що сутність негаторного позову полягає в усуненні порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом до суду, з огляду на, що з таким позовом особа може звернутися в будь-який час поки існують правовідносини та правопорушення.

Статтею 401 ЦК України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Відповідно до статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. У разі встановлення земельного сервітуту для спорудження лінійного об`єкта енергетичної інфраструктури, іншого об`єкта законом або договором про встановлення земельного сервітуту може бути встановлена умова щодо переходу права земельного сервітуту до нового власника такого об`єкта при переході права власності на нього.

Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений.

Збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною третьою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із частиною першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

По даній справі було установлено, що ОСОБА_1 та неповнолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_7 . Реєстрація відбулась на законних підставах, що не оспорюється сторонами.

По даній справі позивач посилається на те, що 15.10.2019 року ОСОБА_6 під час сварки, вчинивши домашнє насилля, вигнав її з дітьми на вулицю без можливості забрати особисті речі. Відповідач ОСОБА_6 дане заперечує, та стверджує, що позивач 15.10.2019 року, після того, як він повернувся з роботи, вчинила чергову сварку, після якої забрала речі, забрала дітей, залишила ключі і зникла в невідомому напрямку, що змусило його звернутися до поліції із заявою про зникнення дружини та дітей. Дане підтверджено копією заяви ОСОБА_6 від 21.10.2019 року та відповіддю Дарницького УП у м. Києві від 16.11.2020 року. Доказів на спростування цього позивач не надала.

Встановлено, 01.10.2020 року на адресу ОСОБА_1 ОСОБА_7 направив лист від 30.09.2020 року, зі змісту якого убачається, що ОСОБА_1 пропонувалося повернутися за місцем реєстрації, або забрати особисті речі.

З смс-повідомлень між ОСОБА_1 з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 слідує, що питання, яке піднімалось позивачем стосувалось лише повернення речей.

Не спростовано позивачем і те, що представник відповідача неодноразово пропонував позивачу ключі від спірної квартири, однак вона відмовилась.

Жодного доказу того, що позивача та малолітніх дітей вигнали зі спірної квартири, що чинилися перешкоди в їх проживанні, сторона позивача не надала. Документи, які були надали свідчать лише про стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , наявність конфліктної ситуації між сторонами. Враховуючи норми діючого законодавства, докази надані сторонами, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині усунення перешкод в користуванні квартирою, зобов`язання надати ключі не знайшли свого підтвердження та не підлягають задоволенню.

Звертається увага і на те, що вимога про усунення перешкод на певний період часу взагалі не передбачена законодавством.

Суд враховує те, що за весь час розгляду справи в суді, жоден з відповідачів не заперечували, не оспорювали права позивача, малолітніх дітей на проживання в спірній квартирі, намагалися вручити ключі, які позивач сама залишила в спірній квартирі. Протилежного позивачем доведено не було.

Надані позивачем звернення до поліції (відповіді) з приводу чинення їй перешкод в проживанні в спірній квартирі, судом не враховуються як належні докази до позовних вимог, оскільки вони підтверджують лише факт звернення позивача з такими заявами, а не факт наявності перешкод.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

По даній справі позивач просить стягнути з відповідачів компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.

Однак, позивач не надала жодного доказу того, що відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вигнали ОСОБА_1 зі спірної квартири та чинили перешкоди в їх проживанні. Питання щодо зустрічей з дітьми, щодо наявності/відсутності права родичів забирати дітей з садка, не є предметом розгляду справи.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено завдання їй моральної шкоди з боку відповідачів, що свідчить про відсутність підстав в задоволенні вимог щодо стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Як зазначалося вище, з наданих документів, судом установлено, що позивач не надала жодного належного та достовірного доказу на підтвердження заявлених вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-78, 81, 137, 258, 259, 264, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні квартирою та відшкодування моральної шкоди - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного судового рішення - 21.07.2021 року.

Суддя: