ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 липня 2021 року

м. Харків

справа № 646/4318/16-ц

провадження № 22 - ц/818/1167/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря Гришиної А.О.,

імена (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

представники ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 31 січня 2020 року в складі судді Єжова В.А.,

у с т а н о в и в:

В квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що 03 лютого 2015 року між ним та відповідачем укладено договір купівлі-продажу, за яким він передав відповідачу грошові кошти в сумі 15 800,00 грн для реалізації обладнання до 03 квітня 2015 року.

Оскільки в добровільному порядку відповідач відмовляється повернути позичені кошти, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 15 800,00 грн, проценти за користування грошовими коштами в розмірі 4 036,14 грн, інфляційні втрати в розмірі 3 002,00 грн, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 562,51 грн та судовий збір в розмірі 551,21 грн.

04 липня 2016 року ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому просив залишити позов без задоволення.

Відзив, з урахуванням доповнень, мотивовано тим, що 03 лютого 2015 року позивач звернувся до нього з метою отримати допомогу у продажу обладнання, яке ним було виготовлено та встановлено на автомобіль Шевроле Авео. Вони домовились, що у разу звернення клієнтів за таким обладнанням, ОСОБА_2 запропонує їм саме таке обладнання, яке було встановлено на автомобілі Шевроле Авео, а передача обладнання буде відбуватися Новою Поштою. Зазначає, що правова природа документа від 03 лютого 2015 року не відповідає правовій природі ні договору позики (оскільки в документі не міститься зобов`язання про повернення грошей), ні договору купівлі-продажу (оскільки цей документ не містить умови про перехід майна у власність покупця). Цим документом лише підтверджується домовленість щодо приблизної ціни на час здійснення допомоги у продажу обладнання та дати, до якої ціна обладнання не зміниться. При цьому ніякого обладнання він не придбавав у позивача.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 31 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 15 800,00 грн, інфляційні втрати в розмірі 3 002,00 грн, три відсотки річних в розмірі 471,40 грн та 451,99 грн судового збору. Позов ОСОБА_1 в частині вирішення спору про стягнення процентів за користування чужими грошима в розмірі 4 036,14 грн та трьох відсотків річних в розмірі 91,11 грн залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідач у визначений договором купівлі-продажу обладнання гроші в сумі 15 800,00 грн не повернув, тому на підставі частин першої-третьої статті 692 ЦК України підлягає стягненню заборгованість за цим договором в указаному розмірі з урахуванням інфляційних втрат в розмірі 3 002,00 грн та 3% річних в розмірі 471,40 грн за період з 03 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року.

24 листопада 2020 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про залишення позову ОСОБА_1 баз задоволення.

Апеляційна скарга мотивована доводами, які є аналогічними доводам відзиву на позовну заяву. Крім того, зазначено, що справа розглянута з порушенням розумних строків, за відсутності позивача для вислуховування його пояснень, а в тексті рішення не зазначена дата виготовлення повного тексту.

01 лютого 2021 року ОСОБА_3 представник ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтвердженими наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 03 лютого 2015 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 15 800,00 грн для реалізації обладнання. На підтвердження домовленості сторони склали розписку, в якій зазначили, що « ОСОБА_2 по устному договору приобрел оборудование: топливный контролер стоимостью 6 000,00 грн, вариатор угля опережения 3000 грн, электронный коректор состава смеси 2400 грн, топливные форсунки стоимостью 4400 грн, обязуеться реализовать оборудование и вернуть деньги до 03.04.2015 ОСОБА_5 » (а. с. 9).

Оскільки в добровільному порядку відповідач відмовляється повернути позичені кошти, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 15 800,00 грн, проценти за користування грошовими коштами в розмірі 4 036,14 грн, інфляційні втрати в розмірі 3 002,00 грн, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 562,51 грн та судовий збір в розмірі 551,21 грн.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення в частині вирішення спору про стягнення 3% річних, інфляційних втрат зазначеним вимогам закону не відповідає.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставам виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з частиною першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша і друга статті 598 ЦК України).

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Таким чином, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

За положенням статті 692 ЦК України продавець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

З урахуванням вказаного, встановивши, що правовідносини з приводу стягнення грошової суми за придбаний товар за договором купівлі-продажу не припинили свою дію, оскільки, отримавши від ОСОБА_1 товар на суму 15 800,00 грн, відповідач у строк, визначений в розписці, кошти за товар не провернув, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 суми в розмірі 15 800,00 грн.

Щодо стягнення штрафних санкцій, то суд виходить с такого.

За статтею 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Користування чужими грошовими коштами у розумінні статті 536 ЦК України це прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18) зробила висновок про те, що відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тобто положеннями цієї законодавчої норми врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не повертати кредитору борг протягом певного часу.

Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована, зокрема, частиною другої статті 625 ЦК України, відповідно до якої боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Отже, застосовувати до спірних відносин положення частини першої статті 1048 ЦК України за аналогією закону, аби визначити розмір процентів, є помилковими, бо, по-перше, у цій справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як частина перша статті 1048 ЦК України застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині.

Таким чином, до спірних правовідносин застосовуються лише положення частини другої статті 625 ЦК України, а тому підстави для стягнення відсотків на рівні облікової ставки НБУ відсутні.

Отже, враховуючи, що позивач просить стягнути інфляційні втрати за період з 03 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року, то стягненню з відповідача підлягає 2 986,20 грн виходячи з такого розрахунку: 15800 грн * (114%*102,2%*100,4%*99%*99,2%*102,3%*98,7%*102%*100,9%*99,6%) - 15800 грн = 2 986,20 грн.

Також, за вказаний період наявні підстави для стягнення 35 річних у розмірі 472,38 грн (15800 грн *3/100/365*364).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про стягнення процентів та інфляційних втрат підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про стягнення з відповідача на користь позивача 2 986,20 грн інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 472,38 грн.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

При частковому задоволенні позову, у випадку покладання судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. В такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат(частина десята статті 141 ЦПК України).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Судові витрати, понесені позивачем, документально підтверджуються - за подачу позовної заяви в розмірі 551,21 грн (а. с. 6 «а»).

Відповідачем при подачі апеляційної скарги сплачено 827 грн (а. с. 193).

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, а саме на 82,30%, то розмір сплаченого нею судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 453,64 грн.

Враховуючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, йому має бути компенсовано 146,34 грн судового збору.

Таким чином, відповідачем, на якого покладається більша сума судових витрат, має бути відшкодована позивачу різниця між зазначеними сумами, що становить 307,30 грн (453,64 146,34).

З урахуванням викладеного, колегія суддів на підставі частини десятої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця понесених судових витрат у розмірі 307,30 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 31 січня 2020 року в частині вирішення спору про стягнення процентів за користування грошовими коштами, інфляційні втрат, трьох відсотків річних та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_2 , виданий Жовтневим РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області 15 травня 2007 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) інфляційні втрати в розмірі 2 986,20 грн (дві тисячі дев`ятсот вісімдесят шість грн 20 коп.) та три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 472,38 грн (чотириста сімдесят дві грн 38 коп.).

Позов ОСОБА_1 в частині стягнення процентів за користування грошовими коштами у розмірі 4 036,14 грн залишити без задоволення.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 307,30 грн (триста сім грн 30 коп.) судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 19 липня 2021 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

О.М. Хорошевський