Справа № 138/1721/19
Провадження №:2/138/35/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року м. Могилів-Подільський

Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області, в складі:

головуючого судді Київської Т.Б.,

за участю: секретаря Політанської Т.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представників відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представника третьої особи ОСОБА_32.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання договорів дарування недійсними та позовом третьої особи ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з вказаним вище позовом, в якому зазначено було про те, що 03.02.2011 сторони уклали договір дарування, відповідно до якого позивач передала безоплатно у власність, а відповідач прийняла в дарунок 1/2 частину квартири за АДРЕСА_1 . При укладенні вказаного договору сторони домовились про те, що позивач дарує відповідачу частину квартири, а остання зобов`язується здійснювати догляд за позивачем. Зважаючи на викладене, позивач помилково вважала, що укладений договір дарування є договором довічного утримання. З середини квітня по 15 травня 2019 року відповідач проживала разом з позивачем у спірній квартирі. За цей період вона погрожувала позивачу виселенням та перевела усі особові рахунки на комунальні платежі на своє ім`я.

Враховуючи викладене, позивач вважає вказаний вище договір дарування не дійсним, оскільки він був укладений під впливом помилки.

Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача ОСОБА_7 . Позивач виявила, що за місяць до смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 теж подарував відповідачу належну йому частку вказаної вище квартири АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що такий правочин є нікчемним, оскільки на час укладення вказаного договору дарування ОСОБА_7 був визнаний судом недієздатним, а позивач була його опікуном і згоди на укладення такого договору вона не надавала.

Зважаючи на викладене, позивач звернулась до суду з позовом в якому просить визнати договір дарування від 03.02.2011 недійсним та застосувати наслідки недійсності договору дарування від 19.08.2014.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24.06.2019 було забезпечено позов ОСОБА_1 шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16.07.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 20.10.2019 закрито підготовче провадження.

17.10.2019 судом ухвалено заочне рішення у даній справі.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 23.12.2019 за заявою ОСОБА_6 заочне рішення від 17.10.2019 скасовано, призначено підготовче судове засідання у справі.

13.01.2020 до суду надійшов відзив на позов, який мотивовано тим, що 2011 року позивач виявила бажання подарувати відповідачу належну їй половину квартири АДРЕСА_1 . Позивач з відповідачем 03.02.2011 звернулись до державного нотаріуса ОСОБА_25., яка роз`яснила їм про суть договору дарування та його відмінність від договору довічного утримання. Позивач сама ж наполягала на тому, що хоче подарувати належну їй частину квартири. На момент укладення договору дарування позивач була здорова, не потребувала сторонньої допомоги та в її житті не відбулося ніяких подій, обставини яких змусили б її укласти даний договір. Відповідач не утримувала її як до так і після укладення договору, оскільки вони з чоловіком отримували пенсію і жили в достатку. Крім того, 19.08.2014 чоловік позивача ОСОБА_7 подарував відповідачу свою частину квартири. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Марценюк С.А. Відповідачу не відомо, що на час укладення договору дарування ОСОБА_7 був недієздатним, оскільки в день укладення договору він все розумів і усвідомлював свої дії. Нотаріус йому роз`яснила законодавство. Договір укладали в домі позивача, оскільки ОСОБА_7 після перенесеного інсульту було важко висидіти чергу в нотаріуса. Враховуючи викладене, відповідач вважає, що позивач вводить суд в оману, а тому відповідач заперечує проти задоволення позову.

16.01.2020 до суду надійшла заява представників відповідача про застосування строків позовної давності, яка мотивована тим, що в позові ОСОБА_1 стверджує, що їй не було відомо про договір дарування від 19 серпня 2014 року, яким ОСОБА_7 подарував відповідачу 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Однак це спростовується доданими до позовної заяви копіями договору дарування та витягу, з надписами адвоката «З оригіналом згідно» адвокат Головенко В.В., з яких вбачається, що витяг сформовано в 2014 році, тобто судячи з доданих документів оригінал витягу та договір дарування знаходився у позивача з 2014 року. Крім того, в зв`язку з тим, що ОСОБА_7 за станом здоров`я не міг з`явитися до нотаріуса, даний договір укладався на дому в присутності нотаріуса Марценюк С.А., дарувальника ОСОБА_7 , його самої ОСОБА_1 , дружини померлого, та відповідача, тому позивачу достеменно було відомо про наявність укладеного договору, а тому строк давності слід обраховувати від дати укладення договору, а саме з 19.08.2014. Щодо договору дарування від 03.02.2011, відповідач зазначає, що позивач сама ж наполягала на тому, що хоче подарувати належну їй частину квартири. На момент укладення договору дарування позивач була здорова, не потребувала сторонньої допомоги та в її житті не відбулося ніяких подій, обставини яких змусили б її укласти даний договір. Нотаріусом було роз`яснено законодавство та наслідки укладення такого договору. Відтак, строк позовної давності за вимогою щодо договору дарування від 03.02.2011 слід рахувати з 03.02.2011. Враховуючи викладене, а також те, що до вимог про визнання договорів недійсними застосовується позовна давність у три роки, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності.

27.01.2020 до суду надійшла відповідь на відзив, мотивована тим, що позивач та відповідач є родичами та позивач передала ОСОБА_6 у власність частину належної їй квартири взамін на матеріальну та моральну допомогу останньої. ОСОБА_6 вирішила оформити вказані домовленості шляхом дарування їй належної позивачу частини квартири. При оформлення договору дарування позивач не замислювалася над змістом зачитаних нотаріусом норм права, тому що не сумнівалася на той час і до квітня 2019 року у виконанні домовленостей між відповідачем і ОСОБА_1 . У відзиві відповідач зазначає, що вона не утримувала позивача, при цьому, в подальшому зазначає, що вона та її син при будь якій нагоді допомагали ОСОБА_1 . Також зазначені відповідачем відомості щодо ОСОБА_7 не відповідають дійсності, оскільки з листопада 2013 року після перенесеного інсульту він був паралізований, не розмовляв та мав можливість тільки лежати, а не сидіти, тим більше, ходити до нотаріуса. Враховуючи викладене позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 04.02.2020 закрито підготовче провадження у справі. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_5 .

26.02.2020 до суду надійшов позов ОСОБА_5 , як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, який мотивовано тим, що після залучення його до участі в даній справі в якості третьої особи, ОСОБА_5 ознайомившись з матеріалами справи дізнався про наявність договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , де дарувальником був його батько ОСОБА_7 , а обдарованою особою - ОСОБА_6 . 16 червня 1989 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб із батьком третьої особи ОСОБА_7 . Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 28 липня 2014 року ОСОБА_7 було визнано недієздатним, а також встановлено над ним опіку, призначивши його опікуном ОСОБА_1 . Батько помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , однак при житті він зробивши заповітне розпорядження на належну йому частину квартири, а саме на третю особу. За таких обставин, третя особа вважає, що зазначений вище договір дарування належної його батьку 1/2 частини квартири від 19.08.2014 був укладений в той час, як рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 28.07.2014, яке набрало законної сили, його батька було визнано недієздатним. Таким чином, такий договір дарування є нікчемним правочином, а відтак є недійсним. Враховуючи викладене, третя особа просить суд застосувати наслідки недійсності договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 шляхом припинення приватної власності ОСОБА_6 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 26.02.2020 судом прийнято позов третьої особи ОСОБА_5 та об`єднано справи в одне провадження та призначено підготовче провадження в об`єднаному провадженні.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 31.03.2020 відкладено підготовче судове засідання.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24.09.2020 закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду.

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали. Представник позивача в судовому засіданні зазначив також, що тільки в 2019 році позивач дізналась про порушення свого права. Позов третьої особи підтримали.

Допитана в ході судового розгляду, під присягою, позивач ОСОБА_1 надала суду показання, зокрема, про те, що в 2019 році ОСОБА_6 перевезла речі в її квартиру і сказала, що позивач там жити не буде. ОСОБА_6 почала переоформляти книжки на себе і хотіла продати квартиру. Коли укладали договір дарування, нотаріус роз`яснювала, що вона укладає з ОСОБА_6 договір дарування, а не заповіт чи договір утримання і позивач це розуміла. При цьому, при нотаріусі ОСОБА_8 сказала, що «не переживай, я тебе буду доглядати». З родичів померлого чоловіка був тільки син ОСОБА_5 , який приходив тільки коли у батька були гроші. Коли чоловік захворів, до нього ніхто не приходив, тільки вона і соціальний працівник дивились за ним. Чоловік подарував частину квартири ОСОБА_9 , так як вона приїхала тоді у відпустку і привела нотаріуса, а позивач не була проти цього. Сину квартиру не дарували, бо він від них відрікся і сказав, що йому ні вони, ні їх квартира не треба. Її чоловік ОСОБА_7 на час укладення договору вже не говорив, але коли позивач його спитала щодо дарування квартири ОСОБА_9 , то він сказав « Да ». Чоловік захворів в жовтні 2009 року, у нього був інсульт. До 2009 року вона працювала та доглядала двох дівчат, чия мама працювала в Італії. В 2002 році вона зробила заповіт свої частини майна на сина чоловіка ОСОБА_11 , але коли після хвороби чоловіка його син їм не допомагав то в 2010 році цей заповіт було анульовано. Вона дійсно була присутня при укладені договору дарування між її чоловіком та відповідачем, але її думки при цьому ніхто не запитував. Відповідач сама вирішила, що інша частина квартири теж має бути їй подарована та привела нотаріуса в квартиру де жили позивач з чоловіком, оскільки той за станом здоров`я уже не міг пересуватись. На той момент він був визнаний недієздатним, а позивач була його опікуном. Нотаріус нічого не запитувала у неї з приводу цього договору, а тому вона і не знала, що це має значення. Родичі в неї є, але вони усі виїхали з Молдови в Росію. Майно в Молдові було, будинок, але вона його давно продала. Другий нотаріус нічого нікому не пояснювала. Як такої чіткої домовленості між нею та відповідачем про довічне утримання не було, але вона вважала це таким, що само по собі розуміється враховуючи чудові відносини між ними на момент посвідчення вказаних договорів дарування та враховуючи те, що позивач з чоловіком подарували відповідачу свою квартиру. На момент звернення до суду з даним позовом позивач зрозуміла, що помилилась не на рахунок договору дарування, а на рахунок особи відповідача, яка є її сестрою, оскільки вона їй довірилась та розраховувала на її допомогу при потребі, оскільки своїх дітей вона не має.

Відповідач та її представники відповідача під час розгляду справи позов третьої особи визнали. Позов ОСОБА_1 не визнали та підтримали клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності до первісного позову. Також, стверджували, що у ОСОБА_1 в Молдові є житловий будинок.

Допитана в ході судового розгляду, під присягою, відповідач ОСОБА_6 надала суду показання про те, що з ОСОБА_1 в них були дуже добрі відносини. Вони з нею троюрідні сестри. ОСОБА_1 сама родом з Молдови та має там дім. В неї там була сестра та її дві дочки. Сама вона поїхала на заробітки в Італію. ОСОБА_12 мала хороший стан здоров`я та ще 7 років підряд няньчила чужих дітей, за що отримувала оплату по 100 євро за місяць. Казала, що жити хоче на свої гроші в Дондюшанах в Молдові. Також казала, що вона не хоче, щоб квартира дісталась ОСОБА_13 , сину чоловіка, бо він приходив зі свою жінкою до них в гості і та жінка ОСОБА_1 обзивала і грозилась, що її з хати виженуть. Тому, ОСОБА_14 сказала, що хоче подарувати свою половину квартири ОСОБА_6 . Також зазначила, що постійно допомагала позивачу, зокрема, передавала їй кошти в сумі 3000,00 грн., через свого сина ОСОБА_15 , для поїздки в санаторій. ОСОБА_1 вирішила переїхати в Молдову, а всю квартиру вирішила подарувати їй. І до ОСОБА_1 і до її покійного чоловіка ОСОБА_16 , вона дуже добре відносилась, привозила та передавала їм з Італії посилки. Нотаріуса вона не шукала бо цим займалась сама позивач. Коли нотаріус прийшов, ОСОБА_17 сидів за столом. Вона не погрожувала ОСОБА_1 . Вона лише один раз ночувала в неї. ОСОБА_1 вона не била, не обзивала. Книжки на комунальні послуги вона переоформила на себе, бо в ОСОБА_18 був сусід ОСОБА_19 , який поміг ОСОБА_1 виписати ОСОБА_5 з квартири без звернення до суду. Це відбулось після того, як її чоловік ОСОБА_7 помер. ОСОБА_1 вона нічого не обіцяла, бо ОСОБА_14 зароблені гроші віддавала своїм племінникам в Молдові і знала, що до них потім переїде жити. Дітей ОСОБА_14 доглядала десь з 2008 року та до 2012-2013 року. Її чоловік ОСОБА_17 її не дуже хвилював, бо в ОСОБА_21 була до нього антипатія. ОСОБА_7 все зароблене віддавав сину ОСОБА_13 . Нотаріус все роз`яснювала і питала чи вони розуміють дію, яку вони роблять. ОСОБА_1 була присутня при укладенні договору і про те, що ОСОБА_17 недієздатний вона не казала. Жодних домовленостей при нотаріусі не укладалось.

Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала позов третьої особи та первісний позов підтримала.

Розглянувши позови, заслухавши думки позивача, її представника, відповідача та її представників, а також представника третьої особи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності суд, прийшов до переконання в тому, що в задоволенні первісного позову слід відмовити, а позов третьої особи слід задовольнити з таких підстав.

Судом встановлено, що 03 лютого 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладеного договір дарування, згідно якого позивач передала безоплатно у власність, а відповідач прийняла в дарунок 1/2 частину квартири за АДРЕСА_1 . Дана обставина підтверджується копією договору дарування частки квартири від 03.02.2011, посвідченого державним нотаріусом Могилів-Подільської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_25., зареєстрованого в реєстрі за № 2-84 (а.с.10,11).

На підставі вказаного вище договору дарування за відповідачем було зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири за АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом про Державну реєстрацію прав № 28951713 від 09.02.2011 (а.с.11).

В позові зазначалось про те, що ОСОБА_1 на момент укладення вказаного вище договору не розуміла суті такого правочину та сприймала його як договір довічного утримання. Оскільки вона зрозуміла, що помилилась після того, як відповідач висловила намір виселити її з вказаної квартири, позивач просить суд визнати вказаний вище правочин недійсним.

Натомість, при розгляді справи позивач уже пояснила суду, що цілком розуміла що укладала саме договір дарування відчужуючи відповідачу свою частку квартири, однак вона розраховувала на те, що зможе дожити життя у своїй квартирі та на те, що відповідач буде їй допомагати за необхідності, оскільки своїх дітей у неї не було.

При вирішенні спору суд зважає на те, що відповідно до вимог ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно вимог ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Натомість, відповідно до вимог ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно вимог ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, зокрема, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Та обставина, що позивач саме подарувала відповідачу квартиру підтверджено самою позивачем в ході розгляду справи.

Крім того, допитані в судовому засіданні свідки надали суду такі показання.

Так, свідок ОСОБА_22 надала показання про те, що працює інженером в бюро технічної інвентаризації і ОСОБА_1 та ОСОБА_6 знає близько 10 років, оскільки до обох ходила в гості. Про дарування квартири знає, як від позивача так і від відповідача. ОСОБА_1 ніхто не схиляв до того, щоб дарувати квартиру. В 2011 чи 2012 році ОСОБА_1 була цілком здоровою та ще няньчила чужих дітей, оскільки їх мати працювала в Італії. В ті роки свідок з нею часто бачилась. Чоловік її працював вдома, оскільки підробляв пишучи дітям контрольні роботи на замовлення. ОСОБА_1 казала особисто свідку, що хоче ОСОБА_8 подарувати квартиру. Радилась у неї по цих питаннях, оскільки свідок працювала в БТІ.

Свідок ОСОБА_23 в судовому засіданні надала показання про те, що вона подруга ОСОБА_6 і знає її уже близько 40 років. Також повідомила, що знає про те, що років 10 тому десь в 2011 році ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_8 квартиру. Сама ОСОБА_8 сказала, що дивитись за ОСОБА_1 вона особисто не зможе, а тому сказала їй, щоб та вибрала собі жінку для догляду, і ОСОБА_8 оплатить всі витрати. Також зазначила, що ОСОБА_1 не відмовлялась від послуг соціального помічника, однак все могла робити і робила сама. Від ОСОБА_8 також знає, що ОСОБА_14 доглядала за двома дівчатами.

Свідок ОСОБА_24 в судовому засіданні надав показання про те, що він є сином ОСОБА_6 , а ОСОБА_1 є їх родичкою. Він все життя її сприймав як рідну бабусю. Договір дарування квартири був укладений ще років 10 тому. ОСОБА_1 сама захотіла подарувати квартиру його матері, бо думала, що хтось хоче привласнити її майно. Коли вона дарувала квартиру то ніяких умов не ставила. В 2011 році йому було уже 20 років. ОСОБА_1 ще працювала в 2011 році, дивилась за дітьми і ще займалась городом. Мама дітей була в Італії, а тьотя ОСОБА_1 жила у них. Чоловік був сам вдома. В Молдові у ОСОБА_1 є племінниця і чому вона не віддала квартиру саме їй, він не знає.

Крім того, свідок ОСОБА_25 в судовому засіданні надала показання про те, що вона є державним нотаріусом та зазначила, що вона завжди роз`яснює учасникам правочину суть укладеного договору і без розуміння таких роз`яснень вона договори не посвідчує. Так, через давність договору дарування вона не може дослівно згадати розмову з даними сторонами, але може запевнити, що без пояснень законодавства щодо суті правочину і тим паче без роз`яснень про відмінність дарування від довічного утримання вона б такий договір не посвідчила.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_26 надала показання про те, що вона працює соціальним працівником територіального центру управління праці та соціального захисту населення. З 2005 року вона надавала допомогу ОСОБА_1 та її чоловіку ОСОБА_7 . При цьому вона їм купувала продукти, здійснювала прибирання в квартирі. ОСОБА_7 хворів близько 5 років, з 2009 року та помер в 2014 році. За весь час сина ОСОБА_7 вона бачила один раз, а також один раз бачила ОСОБА_8 , яка перевозила свої речі в квартиру. Коли ОСОБА_7 хворів, то вони ще жінку наймали для допомоги. ОСОБА_1 після смерті чоловіка живе сама. Свідку відомо, що вона має хворе серце, оскільки та інколи телефонує до свідка, щоб вона їй ліки придбала. До позивача вона приходить в середу та п`ятницю, зранку. ОСОБА_1 перебуває на обліку у кардіолога, терапевта. Також вона лікувалась в лікарні, в м. Вінниця.

Свідок ОСОБА_27 в судовому засіданні надала показання про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є близькими родичами. ОСОБА_1 вона знає років 10, а також знає, що ОСОБА_6 допомагала ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_28 в судовому засіданні надала показання про те, що вона є співробітницею покійного ОСОБА_7 . ОСОБА_1 вона знає, а ОСОБА_6 ніколи не бачила і не знає її. Про договори дарування квартири їй невідомо нічого.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_29 надала показання про те, що ОСОБА_1 в 2014 році попросила її доглядати за чоловіком. З травня по вересень 2014 року свідок сиділа по декілька годин в день з ним. Сестра позивача ОСОБА_8 лише приходила до них в гості. ОСОБА_7 був у важкому стані, вони з позивачем його кормили, міняли йому пеленки. Чоловік міг сказати декілька слів. У нього був інсульт та інфаркт. Саму ОСОБА_1 знає десь з 2010 року. За допомогу по догляду за чоловіком їй віддячували, однак це були не значні кошти. ОСОБА_1 сказала свідку, що ОСОБА_8 хоче забрати квартиру. ОСОБА_1 була опікуном ОСОБА_7 , а квартиру ОСОБА_7 заповів своєму сину ще в 2014 році.

Як уже зазначалось вище, під час розгляду справи, позивач пояснила уже інші обставини ніж ті, що вказувались у позові з приводу договору дарування належної їй частки вказаного нерухомого майна. Так, фактично позивач вказала про те, що вона розуміла зміст такого правочину на момент його укладення, але помилилась в тому, що відповідачу можна довіряти, як людині. Тобто, вона помилилась не у суті договору, а в особі відповідача.

Крім того, та обставина про яку вказувалось у позові з приводу незадовільного стану здоров`я позивача та необхідності отримання постійної сторонньої допомоги, саме на час укладення оспорюваного договору дарування належного їй майна, не доведена жодними доказами. Натомість, надані позивачем докази, а саме рішення ЛКК № 530, направлення в стаціонар (Т.1, а.с.71,72), а також виписки із медичної картки амбулаторного хворого (Т.1,а.с.158) датовані 2019 роком, тобто стосуються стану здоров`я ОСОБА_1 на час звернення до суду з позовом.

Враховуючи викладене вище, а також те, що ОСОБА_1 не довела жодними належними та допустимими доказами, що договір дарування від 03.02.2011 було укладено внаслідок помилки, суд прийшов до висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування від 03.02.2011 задоволенню не підлягає, оскільки позивач не довела порушення її прав.

Щодо клопотання сторони відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вказаної вимоги суд зазначає таке.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Така позиція суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 22.05.2018 у цивільній справі № 369/6892/15-ц.

Зважаючи на викладене, а також те, що в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 було відмовлено у зв`язку з недоведеністю позивачем порушення її прав, суд не вирішує питання з приводу строків давності такої позовної вимоги.

Щодо договору дарування від 19.08.2014, укладеного між ОСОБА_7 та відповідачем суд встановив таке.

16.06.1989 ОСОБА_7 та ОСОБА_1 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.8).

19.08.2014 між ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та відповідачем було укладеного договір дарування, згідно якого ОСОБА_7 передав безоплатно у власність, а відповідач прийняла в дарунок 1/2 частину квартири за АДРЕСА_1 . Дана обставина підтверджується копією договору дарування частки квартири від 19.08.2014, посвідченого приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Марценюк С.А., зареєстрованого в реєстрі за № 721. Вказаний договір дарування був підписаний ОСОБА_7 власноруч (а.с.12,13).

На підставі вказаного вище договору дарування за відповідачем було зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири за АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом про Державну реєстрацію прав № 25778310 від 19.08.2014 (а.с.14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.9).

Згідно матеріалів спадкової справи № 38/2015 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 єдиним спадкоємцем, який звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після його смерті є його спадкоємець за заповітом ОСОБА_5 (а.с.190-200).

Як зазначає позивач, 2019 року, під час підготовки даного позову їй стало відомо про вказаний вище договір дарування. З позову третьої особи слідує, що про вказаний вище договір дарування він дізнався лише після отримання матеріалів первісного позову.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_30 надала показання про те, що її син не знав нічого про договір дарування ОСОБА_7 . На даний момент він оформляє спадщину. Син казав їй, що ОСОБА_1 не хотіла щоб батько залишав йому квартиру бо вона боялась за себе, а ОСОБА_5 її запевняв, що ніхто не має її виганяти з житла. Заповіт був, в м. Вінниця в архіві ОСОБА_5 взяв його копію. ОСОБА_7 за життя приходив до них постійно в гості. Коли у ОСОБА_7 був інсульт то син його на плечах виніс до швидкої допомоги і в лікарні оплатив все лікування. Також син поставив пам`ятник батьку і облаштував все на кладовищі. Після першого інсульту ОСОБА_7 хотів подарувати квартиру сину, але передумав через те, що ОСОБА_14 йому не дозволяла цього зробити, а тому і залишив заповіт на нього.

В обґрунтування первісного позову та позову третьої особи сторони вказують, що договір дарування від 19.08.2014, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_31 є недійсним, оскільки на час укладення такого договору ОСОБА_7 був визнаний судом недієздатним.

Так, згідно рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 28.07.2014, яке набрало законної сили 08.08.2014, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 дійсно було визнано недієздатним, а ОСОБА_1 було призначено його опікуном (а.с.47).

Умовами чинності правочину є дотримання ряду вимог, відповідно до положень ст. 203 ЦК України, якою, в тому числі, є і наявність необхідного обсягу цивільної дієздатності особи, яка вчиняє правочин.

Згідно зі ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

В той же час, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Відповідно до ст. 41 ЦК України недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до ст.215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК України тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Частинами 1, 2 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Так, зокрема, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно ч. 1 ст. 226 ЦК України опікун може схвалити дрібний побутовий правочин, вчинений недієздатною фізичною особою, у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. У разі відсутності такого схвалення цей правочин та інші правочини, які вчинені недієздатною фізичною особою, є нікчемними.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 216 ЦК України, правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки договір дарування від 19.08.2014 був підписаний недієздатною особою ОСОБА_7 , який в момент вчинення правочину не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, і ОСОБА_1 , як опікун, належним чином не схвалила його вчинення, даний договір є нікчемним.

Враховуючи положення вказаних вище норм, а також викладені обставини, зважаючи на те, що ОСОБА_5 є спадкоємцем ОСОБА_7 за заповітом та прийняв спадщину, суд вважає, що позов про застосування наслідків недійсності договору дарування від 19.08.2014 підлягає задоволенню.

Разом з тим, заперечуючи проти вимог ОСОБА_1 з приводу даного правочину, стороною відповідача було заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності до такої вимоги, в якому зазначено, зокрема, що ОСОБА_1 знала про вказаний вище договір дарування, оскільки ОСОБА_7 в 2014 році за станом здоров`я не міг йти до нотаріуса, а відтак відповідач з нотаріусом прийшли до нього додому. Там же була і ОСОБА_1 . Зважаючи на викладене, строк позовної давності вказаної позовної вимоги слід рахувати з 19.08.2014.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як зазначалось вище сама ОСОБА_1 надала суду показання, зокрема, про те, що чоловік ОСОБА_7 подарував частину квартири ОСОБА_6 , так як вона приїхала тоді у відпустку і привела нотаріуса, а позивач проти цього не заперечила. ОСОБА_7 на час укладення договору вже не говорив, але коли позивач його спитала щодо дарування квартири ОСОБА_9 , то він сказав « Да ». При цьому, нотаріус, яка посвідчувала цей договір, нічого не роз`яснювала їм.

Таким чином, сама ж позивач спростувала доводи первісного позову про те, що вона не знала про укладений 19.08.2014 договір дарування.

Враховуючи викладене, положення ч. 1 ст. 261 ЦК України, а також те, що ОСОБА_1 фактично знала про укладення договору дарування ще з 19.08.2014, строк позовної давності щодо її вимоги з приводу такого правочину слід рахувати саме з 19.08.2014.

З даним позовом до суду ОСОБА_1 звернулась лише 21.06.2019, тобто поза межами строків позовної давності.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зважаючи на викладене вище, положення вказаної вище норми, а також те, що ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, що стосується зазначеного договору дарування поза межами строків позовної давності, які сплили ще у серпні 2017 року, суд вважає, що вказані обставини є підставою для відмови у задоволенні такої позовної вимоги.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає, що судові витрати позивача слід залишити за нею, а судовий збір сплачений ОСОБА_5 слід стягнути з ОСОБА_6 на його користь.

Відповідно до ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Зважаючи на положення вказаної норми, а також те, що в задоволенні первісного позову відмовлено, слід скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24.06.2019 у виді арешту, накладеного на квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного вище та 30, 41, 203, 215, 216, 229, 260, 261, 267, 717, 722, 744 ЦК України, керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 141, 158, 259, 263-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання договорів дарування недійсними.

Позов третьої особи ОСОБА_5 задовольнити.

Застосувати наслідки недійсності договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладеного 19.08.2014 між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Марценюк С.А., зареєстрованого в реєстрі за № 721, шляхом припинення права приватної власності ОСОБА_6 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй на підставі договору дарування від 19.08.2014, посвідченого приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Марценюк С.А., зареєстрованого в реєстрі за № 721.

Судові витрати понесені ОСОБА_1 залишити за нею.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 судові витрати у виді судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24.06.2019 у виді арешту, накладеного на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на підставі договору дарування 1/2 частини квартири, посвідченого 03.02.2011 державним нотаріусом Могилів-Подільської державної нотаріальної контори ОСОБА_25., зареєстрованого в реєстрі за № 2-84 та договору дарування 1/2 частини посвідченого 19.08.2014 приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Марценюк С.А. зареєстрованого в реєстрі за № 721.

Заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили даним рішенням суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення. Учасник справи якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Третя особа: ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Суддя: Т.Б.Київська