ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 березня 2021 року

м. Харків

справа № 616/1042/19

провадження № 22ц/818/1513/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря Огар І.В.,

імена (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Великобурлуцький районний відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Демарчук Наталі Олександрівни представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 10 листопада 2020 року в складі судді Рикова М.І.,

у с т а н о в и в:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Великобурлуцького районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про зняття арешту з майна.

Позов мотивовано тим, що 08 червня 2008 року Великобурлуцьким районним судом Харківської області видано наказ № 2-н-76 про стягнення з її чоловіка ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») заборгованості в розмірі 2 680,85 грн, який було пред`явлено для примусового виконання Відділом державної виконавчої служби Великобурлуцького районного управління юстиції. Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Великобурлуцького районного управління юстиції АА № 548429 від 18 травня 2009 року накладено арешт на все невизначене майно ОСОБА_2 , реєстраційний номер обтяження 8722298 від 18 травня 2009 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Після смерті чоловіка відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

В установлений законом строк вона звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено у зв`язку з тим, що на все невизначене майно накладено арешт.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила зняти арешт з невизначеного нерухомого майна, накладений постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Великобурлуцького районного управління юстиції АА № 548429 від 18 травня 2009 року, реєстраційний номер обтяження 8722298 від 18 травня 2009 року.

Ухвалою Великобурлуцького районного суду Харківської області від 23 липня 2020 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк»).

Рішенням Великобуруцького районного суду Харківської області від 10 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Знято арешт з невизначеного нерухомого майна ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладений постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Великобурлуцького районного управління юстиції АА № 548429 від 18 травня 2009 року, реєстраційний номер обтяження 8722298 від 18 травня 2009 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що арешт на все невизначене майно ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладено для забезпечення виконання рішення суду, однак виконавчий лист для примусового виконання рішення суду на виконанні в Великобурлуцькому районному відділі державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) не перебуває.

11 грудня 2020 року Демарчук Наталя Олександрівна представник АТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що наказ № 2-н-76 про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 2 680,85 грн було повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій). Боржник ОСОБА_2 зобов`язання за кредитною угодою від 11 березня 2007 року № НАХRRХ13320287 не виконав, обов`язок погашення боргу перейшов до ОСОБА_1 як до спадкоємця.

ОСОБА_1 , Великобурлуцький районний відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скарги без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 08 червня 2008 року Великобурлуцьким районним судом Харківської області видано наказ № 2-н-76 про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 2 680,85 грн, який було пред`явлено для примусового виконання Відділом державної виконавчої служби Великобурлуцького районного управління юстиції (ВП 11015585).

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Великобурлуцького районного управління юстиції АА № 548429 від 18 травня 2009 року накладено арешт на все невизначене майно ОСОБА_2 , реєстраційний номер обтяження 8722298 від 18 травня 2009 року (а. с. 10).

30 грудня 2012 року постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Великобурлуцького районного управління юстиції виконавче провадження завершено, виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій).

Повторно виконавчий документ пред`явлено до виконання не було.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (а. с. 9).

Постановою державного нотаріуса Великобурлуцької державної нотаріальної контори Харківської області Марченко Н.І. від 29 листопада 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на належні їм ѕ частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 13).

Згідно із пунктом 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», яка регламентує наслідки завершення виконавчого провадження (в редакції, чинній на дату винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 30 грудня 2012 року), у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний

виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Підстави повернення виконавчого листа стягувачу визначались положеннями статті 47 цього закону, а стаття 48 зазначеного закону передбачала підстави для повернення виконавчого листа до суду або іншого державного органу.

Положеннями статті 49 зазначеного закону передбачали підстави для закінчення виконавчого провадження, серед яких також закінчення виконавчого провадження лише у зв`язку з поверненням виконавчого листа до суду або іншого державного органу.

Закінчення виконавчого провадження у зв`язку з поверненням виконавчого листа стягувачу зазначеним законом не передбачено.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом у грудня 2019 року, ОСОБА_1 просила суд зняти арешт з усього невизначеного майна її чоловіка ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який накладений постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Великобурлуцького районного управління юстиції АА № 548429 від 18 травня 2009 року. Як на підставу позову посилалася на те, що наразі виконавчі провадження щодо ОСОБА_2 відсутні, а тому незнятий арешт обмежує її право оформити спадщину.

Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент звернення до суду із зазначеним позовом) передбачено особливості процедури зняття арешту з майна. Зокрема з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, у разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця.

Відповідно до частини п`ятої вказаної статті у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Отже, суд має відповідну компетенцію для розгляду справи про зняття арешту з майна, накладеного під час виконавчих процедур.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У справі, що переглядається, судом встановлено, що виконавчий лист у виконавчому провадженні про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 2 680,85 грн за кредитною угодою від 11 березня 2007 року № НАХRRХ13320287 повернуто стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 47, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у 2012 році, у зв`язку з не виявленням майна боржника, одночасно державним виконавцем було накладено арешт на все невизначене майно, реалізація якого на виконання судового рішення не була здійснена до часу повернення виконавчого листа, і не здійснена на цей час.

Перебування за вказаних обставин належного невизначеного майна ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , під арештом за відсутності на виконанні у виконавчої служби будь-якого виконавчого документа, порушує право позивача на оформлення спадщини, в той час як жодних дій щодо його реалізації державним виконавцем не було вчинено до часу повернення виконавчого листа стягувачу та на цей час не може бути вчинено без повторного пред`явлення стягувачу виконавчого листа до виконання.

Даних про те, що стягувач на час розгляду цієї справи має претензії до позивачки як спадкоємиці щодо невиконання судового рішення у матеріалах справи не має.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позову та зняття арешту з невизначеного нерухомого майна ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладеного постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Великобурлуцького районного управління юстиції АА № 548429 від 18 травня 2009 року, реєстраційний номер обтяження 8722298 від 18 травня 2009 року.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Демарчук Наталі Олександрівни представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області районного суду м. Харкова від 10 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 16 березня 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.В.Бурлака

О.М.Хорошевський