Справа № 521/9603/19
Провадження № 2/521/784/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Коблової О.Д.

за участю секретаря судового засідання Римарчук Я.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс», третя особа - АТ КБ "ПриватБанк", про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - договору про надання фінансового лізингу та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про застосування наслідків недійсності правочину.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилався на те, що 12 лютого 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № DN00A!, шляхом підписання позивачем Заяви про приєднання до публічного договору, розміщеного на офіційному веб-сайті відповідача: www.planetavto.com.ua, Додатку №1 та Додатку №2 до Договору. Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» за умовами вказаного правочину надав позивачу у лізинг автомобіль марки «TOYОTA COROLLA», 2008 року випуску, реєстраційний номер VIN НОМЕР_1 , строком на 60 місяців з моменту підписання графіку лізингових платежів.

26 березня 2014 року позивач згідно акту приймання-передачі, передав відповідачеві автомобіль Chevrolet Aveo, 2008 року випуску, вартістю 67000 грн. в рахунок сплати грошової суми за придбання автомобіля TOYОTA COROLLA, сірого кольору, 2008 року випуску.

28 березня 2014 року та 31 березня 2014 року позивачем через Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» в рахунок сплати за придбання автомобіля TOYОTA COROLLA, сірого кольору, 2008 року випуску було сплачено 24728,50 гривень.

Крім того, з метою виплати решти грошової суми 31 березня 2014 року позивачем отримано 31271,50 грн. грошового кредиту в АК КБ «ПРИВАТБАНК». Після сплати грошей на виконання умов договору фінансового лізингу, 21.09.2016 року директором ТОВ «Автокредит Плюс» ОСОБА_2 на адресу позивача направлено пакет документів з інструкцією щодо переоформлення автомобіля на ім`я позивача.

05 листопада 2016 року позивач звернувся до Територіального сервісного центра - 5142 МВС України з заявою про переоформлення автомобіля «TOYОTA COROLLA» сірого кольору, 2008 року випуску VIN НОМЕР_1 на своє ім`я. Проте, під час огляду автомобіля експерт встановив, що частина номерної деталі закріплена способом, що не відповідає заводу виробнику та має ознаки зміни ідентифікаційного номера кузова. На теперішній час позивач позбавлений можливості користуватися зазначеним автомобілем, що спричиняє йому душевні страждання.

Позивач вважає, що оскаржуваний договір в порушення вимог ч.2ст.799 ЦК України нотаріально непосвідчений, а тому є нікчемним. З огляду на зазначене, просить застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача 123 000 гривень, які сплачені на виконання договору фінансового лізингу № DN00A! від 12 лютого 2014 року, моральну шкоду у розмірі 50 000 гривень та витрати пов`язані з отриманням правової допомоги у розмірі 3 000 гривень.

01 листопада 2019 року за вказаною позовною заявою судом було винесено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволено частково - стягнуто з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс», () на користь ОСОБА_1 , сплачені грошові кошти в розмірі 123 000 (сто двадцять три тисячі) гривень; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс», () на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

18 березня 2020 року відповідач ТОВ «Автокредит плюс» звернувся до суду з заявою про перегляд заочного судового рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2019 року по справі № 521/9603/19.

Ухвалою суду від 16.06.2020 року скасовано заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2019 року по справі № 521/9603/19 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Автокредит Плюс», третя особа Акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину-договору про надання фінансового лізину та стягнення моральної шкоди.

Справу призначено до розгляду в загальному порядку у підготовчому засіданні на 13.08.2020 року о 11 годин 30 хвилин.

Ухвалою суду від 10.08.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника ТОВ «Автокредит Плюс» про проведення розгляду справи у режимі відеоконференції за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Автокредит Плюс», третя особа Акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину-договору про надання фінансового лізину та стягнення моральної шкоди.

У заяві про перегляд заочного судового рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2019 року по справі № 521/9603/19 відповідач зазначає, наступне:

-12 лютого 2014 року з позивачем укладено договір фінансового лізингу № DN00A!. Договір був укладений відповідно до Цивільного законодавства та Закону України «Про фінансовий лізинг». Стаття 6 вказаного Закону, яка є спеціальною нормою порівняно з ч.2 ст.799 ЦК України, дає перелік істотних умов договору лізингу, де відсутня така вимога щодо форми правочину як обов`язкове нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу, а міститься лише вказівка про його письмову форму. Тобто достатнім є укладення такого договору у простій письмовій формі, що і було зроблено сторонами. Відповідач вважає, що у цивільному законодавстві відсутня пряма норма щодо обов`язковості нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу транспортного засобу укладеного з участі фізичної особи. За таких обставин, спірний правочин не може вважатися нікчемним за правилами ч.2 ст. 215 ЦК України;

-Відповідач надав правове визначення поняттю реституція, посилаючись на норми Цивільного кодексу України, Постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»

-Відповідач вказує на те, що оскільки договір № DN00A! був укладений з позивачем 12 лютого 2014 року, то початок перебігу позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання правочину недійсним у червні 2019 року, тобто після спливу позовної давності, визначеною ст. 257 ЦК України.

У відзиві на позов та додаткових поясненнях по суті пред`явленого позову відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, зазначаючи про те, що застосування двосторонньої реституції неможливо. У разі застосування двосторонньої реституції сторони правочину повинні повернутися у стан, який існував до укладення договору, та в разі такого неможливості повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Позивач надав до суду заяву про поновлення строків позовної давності та заяву про оплату витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 700 гривень.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, наполягав на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі,

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення позивача і відповідача за суттю спору і підставами звернення в суд, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд доходить наступного висновку.

Відповідно до ч. 2ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У судовому засіданні встановлено, що 12 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» було укладено договір фінансового лізингу № DN00A! (надалі - Договір), шляхом підписання позивачем Заяви про приєднання до публічного договору, розміщеного на офіційному веб-сайті відповідача: www.planetavto.com.ua, Додатку №1 та Додатку №2 до Договору.

Відповідно до умов публічного договору про надання фінансового лізингу лізингодавець за умовах фінансового лізингу передає у платне володіння та користування предмет лізингу, а лізингоодержувач зобов`язаний прийняти предмет лізингу та сплачувати щомісячні платежі, платежі по відшкодуванню витрат лізингодавця, пов`язаних із виконанням договору, на умовах цього договору. По закінченню строку лізингу, до лізиногоодержувача переходить право власності на предмет лізингу згідно із умовами цього договору.

Згідно із пунктами 14.1.2.-14.1.4 заяви строк лізингу складає 60 місяців з моменту підписання Додатку № 2 (Графік лізингових платежів). Щомісячні платежі та порядок їх сплати повинні здійснюватися щомісячно, згідно із Графіком та включають у себе: платіж по відшкодуванню частини вартості предмету лізингу, відсотки за користування предметом лізингу, комісія за проведення щомісячного моніторингу предмету лізину. Період сплати з 24 по 28 число кожного місяця.

Пунктами 14.1.7, 14.3 заяви визначено, що після прийняття лізингодавцем позитивного рішення про надання фінансового лізингу лізингоодержувач вносить аванс у розмірі 92 300грн. на транзитний рахунок вказаний в п.14.1.5 Договору. Щомісяця в період сплати лізингоодержувач сплачує Щомісячний платіж в розмірі 930 грн.

Згідно з п.14.1.5 заяви, погашення щомісячних платежів лізингоодержувач здійснює на транзитний рахунок: № НОМЕР_2 у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», для подальшого зарахування на рахунок ТОВ «Автокредит Плюс».

При розгляді даної справи по суті встановлено, що 10 вересня 2016 року відповідач передав позивачеві у користування транспортний засіб марки «TOYОTA COROLLA», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 VIN- НОМЕР_1 , що підтверджується підписаним сторонами Специфікації та Акту приймання-передачі (Додаток №1 до договору фінансового лізингу № DN00A! від 10 вересня 2016 року).

Як вбачається із доданих до позову виписки по кредитному договору № DN00A! , позивач 31 березня 2014 року сплатив аванс в розмірі 91728,59 грн., щомісячні платежі: 29.04.2014р. - 1000грн.; 04.06.2014р.- 810,68р.; 24.06.2014р. 389,32 грн.; 26.06.2014р.- 1000 грн.; 18.08.2014р. 638,9 грн.; 26.08.2014р.- 1291,1 грн.; 28.08.2014р. 1000 грн.; 29.09.2014 р.- 1500 грн.; 28.10.2014р.- 1000 грн.; 28.11.2014 р. 1000 грн.; 31.12.2014р. 563.82 грн.; 21.01.2015р. 436.18 грн.; 29.01.2015р.- 1000 грн.; 18.03.2015р. 579,08 грн.; 24.03.2015р.-429.92 грн., 31.03.2015р. 86,14 грн.; 24.04.2015р. 930 грн.; 29.05.2015р. 1000 грн.; 30.06.2015р. 544.44 грн.;24.07.2015р. 5385.56 грн.;26.08.2015р. 5000 грн.; 25.09.2015р. 2000 грн.; 26.10.2015р. 5000 грн.; 26.11.2015р. 5000 грн.; 24.12.2015р. 1000 грн.; 28.01.2016р .- 1200 грн.; 29.02.2016р.- 930 грн.; 24.03.2016 р.- 1829,75 грн.; 25.03.2016р. 1910,18 грн. Загалом, за оскаржуваним договором, позивачем сплачено 123 000 грн.

Суд критично ставиться до тверджень відповідача про те, що для укладення договору лізингу достатнім є укладення сторонами такого договору у простій письмовій формі.

Відповідно до ч.1, 2ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно з ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Договір фінансового лізингу № DN00A! від 12 лютого 2014 року нотаріально посвідчений не був, отже відповідно є нікчемним. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

За таких обставин, у зв`язку із недотриманням нотаріальної форми при укладенні Договору фінансового лізингу № DN00A! від 12 лютого 2014 року такий договір слід вважати нікчемним.

Аналогічні правові позиції щодо підстав визнання недійсним договору фінансового лізингу викладені у правових позиціях Верховного суду України у постановах від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15, від 8 червня 2016 року по справі № 6-330цс16, від 19 жовтня 2016 року по справі №6-1551цс16, від 18 січня 2017 року по справі №6-648цс16.

Судом встановлено, що у визначеній законом формі договір фінансового лізингу із узгодженням всіх його істотних умов між сторонами не укладався, та не був нотаріально посвідчений, а заява позивача про приєднання до публічного договору не може замінювати собою укладений у письмовій формі договір.

Відповідно до ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.

Крім того, за змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (ч.1 ст.1212 ЦК України).

Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу, на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача за своїм змістом є кондикційними.

Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави, за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав би заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду дійшла таких правових висновків про застосування ч.1 ст.1212 ЦК України до правовідносин щодо фактичного використання майна без достатньої підстави у постанові від 23.05.2018р. (справа № 14-77цс18) і підстави для відступу від таких висновків відсутні.

Отже, при застосуванні наслідків нікчемності договору фінансового лізингу, суд повинен повернути сторони договору в попереднє становище з урахуванням наведених вище роз`яснень (постанова Верховного Суду від 03.10.2018р. у справі №288/383/15-ц (провадження №61-6009св18).

Таким чином, вирішуючи питання щодо застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, суд дійшов висновку, що поверненню позивачеві з боку відповідача підлягають грошові кошти, одержані на виконання нікчемного договору фінансового лізингу № DN00A! від 12 лютого 2014 року у розмірі 123 000 гривень.

Посилання відповідача на необхідність відрахування також суми збитків за амортизацію автомобіля та збитків за недотриманий прибуток у розмірі 20% рентабельності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відшкодування вищевказаних збитків не передбачено умовами договору, а одержання відповідачем плати за користування предметом лізингу, яка підлягає відрахуванню від присудженої до стягнення з відповідача суми, спростовує твердження відповідача щодо наявності упущеної вигоди у зв`язку з користування позивачем вказаним вище автомобілем.

Варто зазначити, що ТОВ "Автокредит Плюс" із зустрічним позовом про стягнення завданих йому збитків не зверталось.

Згідно з ч.2ст. 216 ЦК України, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Частиною другою ст.22 ЦК України передбачено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню, оскільки позивачем надано до суду докази, що він є особою з інвалідністю та сплативши 123000 гривень, позбавлений можливості користуватися придбаним автомобілем «TOYОTA COROLLA», 2008 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 . Як інваліду дитинства, вказаний автомобіль необхідний йому для пересування, вирішення побутових проблем. Відсутність автомобіля зумовлює соціальне обмеження та спілкування позивача, спричиняючи йому душевні страждання.

Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, то воно задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав і протягом часу її дії особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положенням статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини третьої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

26 березня 2014 року згідно акту приймання-передачі, ОСОБА_1 передав відповідачеві автомобіль Chevrolet Aveo, 2008 року випуску, вартістю 67000 грн. в рахунок сплати грошової суми за придбання автомобіля TOYОTA COROLLA, сірого кольору, 2008 року випуску.

28 березня 2014 року та 31 березня 2014 року позивачем через Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» в рахунок сплати за придбання автомобіля TOYОTA COROLLA, сірого кольору, 2008 року випуску було сплачено 24728,50 гривень. З 31 березня 2014 року по 27 березня 2016 року ОСОБА_1 сплачував щомісячними платежами грошові кошти по договору лізингу у 31 271,50 грн.

Відповідно до положень частини третьої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Проте, як встановлено судом, позивач про порушення свого права дізнався 05 листопада 2016 року під час звернення до Територіального сервісного центра 5142 МВС України з заявою про реєстрацію прав власності на автомобіль, а тому відповідно ч.5 ст. 267 ЦК України суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, в зв`язку з чим порушене право позивача підлягає захисту.

Відповідно до ч.1ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження витрат за надання правової допомоги позивач надав до суду відповідні документи. Згідно акту виконаних робіт та квитанції про оплату адвокатських послуг вартість робіт складає 3 700 грн.

Суду надано відповідний фінансово-розрахунковий документ, який належним чином підтверджує факт оплати, а також об`єми, кількість та види конкретних послуг були надані позивачу адвокатом.

Разом з тим, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. За таких обставин, доцільним є оплата витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 гривень.

На підставі викладеного та керуючись статтями 137,141,263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_5 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс», третя особа - АТ КБ "ПриватБанк" про застосування наслідків недійсності правочину - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс», () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ), сплачені грошові кошти в розмірі 123 000 (сто двадцять три тисячі) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс», () на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_5 ), моральну шкоду у сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс», () на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_5 ), витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3000 ( три тисячі ) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс», () на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 гривень.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Суддя О.Д. Коблова