ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року

м. Харків

справа № 638/20102/16-ц

провадження № 22-ц/818/1272/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміна О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря Супрун Я.С.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 4 квітня 2018 року у складі судді Хайкіна В.М.,

УСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати борг у розмірі 815 000 доларів США, що складає 21 329 470,14 грн за офіційним курсом Національного банку України (надалі НБУ) станом на 13 грудня 2016 року, що виник у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за розпискою від 11 вересня 2011 року, спільним боргом подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 1/2 зазначеної суми боргу у розмірі 407 500 доларів США, що складає 10 664 735,07 грн за офіційним курсом Національного банку України станом на 13 грудня 2016 року.

Позов мотивований тим, що згідно з розпискою від 11 вересня 2011 року ОСОБА_2 позичив 815 000 доларів США у ОСОБА_1 на будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язався їх повернути до 11 вересня 2016 року. Про отримання грошей ОСОБА_2 видав власноруч написану розписку 11 вересня 2011 року, проте зазначену суму боргу не повернув, жодних виплат не здійснював. ОСОБА_2 побудував зазначений будинок і зареєстрував право власності на своє ім`я. З 19 лютого 1993 року ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 . Посилаючись на те, що зазначений житловий будинок з господарськими будівлями збудований у період перебування відповідачів у шлюбних відносинах та використовується в інтересах сім`ї, є спільним майном подружжя, а власних доходів у відповідачів було недостатньо для будівництва власного житла, ОСОБА_1 вважав, що боргове зобов`язання ОСОБА_2 з наведених підстав має бути визнане спільним боргом подружжя.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2018 року позов задоволений (т.1 а.с. 211-220). Визнано борг у розмірі 815 000 доларів США, що складає 21 329 470,14 грн за офіційним курсом НБУ станом на 13 грудня 2016 року, що виник у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за розпискою від 11 вересня 2011 року, спільним боргом подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 407 500 доларів США, що складає 10 664 735,07 грн за офіційним курсом Національного банку України станом на 13 грудня 2016 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 11 вересня 2011 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладений договір позики, предметом якого згідно з пунктом 1 розписки про позику є грошові кошти у розмірі 815 000 доларів США, з цільовим призначенням для будівництва жилого будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 . Зазначену суму ОСОБА_2 отримав строком на 5 років та зобов`язався повернути борг до 11 вересня 2016 року. На підтвердження отримання позики ОСОБА_2 видав розписку від 11 вересня 2016 року, оригінал якої знаходиться у позивача. Докази, які б підтверджували наявність у подружжя інших коштів, крім позичених, і витрачання саме їх на будівництво жилого будинку суду не надано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі (т.1 а.с. 243-250).

Апеляційна скарга мотивована тим, що з наявних у справі доказів є всі підстави вважати, що насправді договір позики між її чоловіком та ОСОБА_1 не укладався, а розписка підписана «заднім числом» з метою незаконного заволодіння її майном. Крім того, суд першої інстанції неповно та односторонньо з`ясував обставини справи, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, а докази, які було надано, що спростовують твердження позивача про дійсність укладання договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та свідчить про скоєння останнім кримінального злочину, судом першої інстанції взагалі не були враховані. Також зазначила, що ОСОБА_1 не перебував у складі будь-якої юридичної особи, не працював на посаді директора будь-яких юридичних осіб та не був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що свідчить про те, що в нього не могли взятись 815 000 доларів США. Вказує, що у розписці вказано занадто високу суму коштів, які нібито надавались на будівництво будинку, оскільки на його будівництво було витрачено набагато менше грошей та згідно зі звітом про незалежну оцінку нерухомого майна його вартість складає 1261700 гривень.

У запереченнях на апеляційну скаргу від 20.06.2018 представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - залишити без змін, посилаючись на те, що згідно з судовою практикою, якщо другий з подружжя не знав про укладання договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї (т.2 а.с. 7-8).

У відзиві на апеляційну скаргу від 01.08.2018 представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін, посилаючись на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права. Вказує, що доказів, які б підтверджували наявність у подружжя інших грошових коштів, крім позики, та витрачених саме їх на будівництво будинку, сторонами справи в суді першої інстанції надано не було, матеріали справи їх також не містять (т.2 а.с. 14-16).

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2018 року залишено без змін (т.2 а.с. 75-79).

Постановою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.3 а.с. 249-250).

Постановою Харківського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2018 року скасовано, позов ОСОБА_1 залишено без задоволення (т.4 а.с. 125-134).

Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником адвокатом Козирєвим А.В., задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.5 а.с. 152-157).

Судове рішення мотивоване тим, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судами першої та апеляційної інстанції не досліджувалось, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами. Судами також не з`ясовано, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Втрата оригіналу розписки і виготовлення відповідачем ОСОБА_2 нового оригіналу розписки,копія якої міститься в матеріалах справи,не спростовує доводи позивача про наявність зобов`язальних правовідносин.

Вислухавши доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.п. 2,4 ч.1, ч.2 ст.376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.02.1993 (т.1 а.с. 10,11).

Згідно з розпискою від 11.09.2011 ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 815 000 доларів США на будівництво житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , які зобов`язався повернути до 11 вересня 2016 року (т.1 а.с. 5).

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 65 Сімейного кодексу України (надалі СК України) при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові № 6-163цс12 від 20 лютого 2013 року та в постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16).

ОСОБА_3 розписку від 11.09.2011 разом із чоловіком ОСОБА_2 не підписувала (т.1 а.с. 5).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 в будь-якому вигляді надавала згоду на отримання позики у розмірі, що виходить за межі дрібного побутового, та була обізнана про укладення чоловіком договору позики із ОСОБА_6 .

Відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 22.11.2013 ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок літ. «А-2», загальною площею 349, 40 кв.м., житловою площею 104, 70 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня літ. «Б», більярдна літ. «Г», літня кухня літ. «В», сауна літ. «Д», альтанка літ. «Е», погріб літ. «Ж», басейн літ. «З», місцеві очисні споруди літ. «И», «Л», «М», свердловина літ. «К», свердловина літ. «К1», огорожа №1-4, за адресою: АДРЕСА_1 (надалі Житловий будинок, т.1 а.с. 13).

Згідно з Договором дарування № 441 від 07.07.2015 ОСОБА_2 подарував спірний Житловий будинок доньці ОСОБА_7 , оцінивши дар в 1 261 700 гривень (т.1 а.с. 14 ). На той час зазначена сума була еквівалентом 59 329 доларів США 73 центам.

Колегія суддів уважає, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що Житловий будинок був побудований подружжям ОСОБА_8 за кошти, позичені у ОСОБА_6 , а відтак і того, що ці кошти використані ОСОБА_2 в інтересах сім`ї.

В письмових запереченнях та у відзиві на позов ОСОБА_3 зазначає, що Житловий будинок був побудований за кошти з інших джерел, зокрема, за кошти від продажу дорогоцінних прикрас ОСОБА_3 , від відчуження об`єктів нерухомості й автомобілів (т.1 а.с. 107-108, 141-142). Зазначені твердження не спростовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження зазначених пояснень ОСОБА_3 надала суду витяги з Реєстру права власності, відповідно до яких ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до 2013 року відчужували об`єкти нерухомості, кошти від продажу яких могли бути витрачені на будівництво Житлового будинку (т. 1 а.с. 112 126).

Також відповідно до листа Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області № 31/20-6454 від 21.11.2016 (т.1 а.с. 127 128) до 2013 року ОСОБА_2 відчужував автомобілі, що також може свідчити про витрачання отриманих коштів для будівництва домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте суд першої інстанції зазначеним доказам належної оцінки не надав і помилково вважав доведеним факт недостатності у подружжя ОСОБА_8 власних доходів для будівництва Житлового будинку, що підтверджений лише одним доказом - довідкою Центральної об`єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області ( т.1 а.с. 76 80).

За таких обставин, колегія суддів уважає, що відсутні підстави для визнання боргу за розпискою від 11.09.2011 спільним боргом подружжя ОСОБА_8 та стягнення з ОСОБА_3 Ѕ частини боргу разом з ОСОБА_2 , оскільки належними, допустимими та достовірними доказами не доведено витрачання їх позичальником в інтересах сім`ї.

Оскільки ОСОБА_2 визнав позов ОСОБА_1 (т.1 а.с. 176) та рішення суду про стягнення заборгованості не оскаржив, в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 рішення суду не переглядалось.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції належить скасувати в частині стягнення заборгованості на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 . В цій частині належить ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. В іншій частині рішення суду належить залишити без змін.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В судових дебатах ОСОБА_9 , діючи в інтересах ОСОБА_3 , просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову. Також просила скасувати вжиті ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2016 року заходи забезпечення позову.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2016 року були вжиті заходи забезпечення позову ОСОБА_1 та накладений арешт на житловий будинок літ. «А-2», загальною площею 349, 40 кв. м., житловою площею 104, 70 кв. м. з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня літ. «Б», більярдна літ. «Г», літня кухня літ. «В», сауна літ. «Д», альтанка літ. «Е», погріб літ. «Ж», басейн літ. «З», місцеві очисні споруди літ. «И», «Л», «М», свердловина літ. «К», свердловина літ. «К1», огорожа №1-4, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ( т.1 а.с. 32 34).

У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову (ч.9 ст.158 ЦПК України).

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково і в задоволенні позову ОСОБА_1 до неї належить відмовити, рішення суду в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 3 445 гривень та вжиті ухвалою суду від 22 грудня 2016 року заходи забезпечення позову у вигляді заборони відчуження майна, що належить на праві власності ОСОБА_3 , належить скасувати.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги частково з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню половина судового збору від сплаченого нею при подачі апеляційної скарги у розмірі 5193 гривні 34 копійки (т.1 а.с. 242).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 384 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 4 квітня 2018 року в частині визнання боргу за розпискою від 11 вересня 2011 року спільним боргом подружжя, в частині стягнення Ѕ частини боргу з ОСОБА_3 скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині відмовити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 4 квітня 2018 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_3 3 445 (трьох тисяч чотирьохсот сорока п`яти) гривень судового збору на користь ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 5193 (п`ять тисяч сто дев`яносто три) гривні 34 (тридцять чотири) копійки судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги.

Заходи забезпечення позову у вигляді заборони відчуження житлового будинку літ. «А-2», загальною площею 349, 40 кв. м., житловою площею 104, 70 кв. м. з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня літ. «Б», більярдна літ. «Г», літня кухня літ. «В», сауна літ. «Д», альтанка літ. «Е», погріб літ. «Ж», басейн літ. «З», місцеві очисні споруди літ. «И», «Л», «М», свердловина літ. «К», свердловина літ. «К1», огорожа №1-4, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 , застосовані ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2016 року, скасувати.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття , але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 березня 2021 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук