Провадження № 2/205/1358/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2021 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Приходченко О.С.

при секретарі Король Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення будівлі, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування записів про державну реєстрацію права власності,

ВСТАНОВИВ:

21 листопада 2019 року Дніпровська міськрада звернулася до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення будівлі, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування записів про державну реєстрацію права власності.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2019 року позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки із дотриманням ч. 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких 16 грудня 2019 року позивачем подано платіжне доручення про сплату судового збору.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2019 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2019 року заяву позивача про забезпечення позову було задоволено частково та заборонено здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо спірного нерухомого майна.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2021 року підготовче провадження було закрито і призначено справу до судового розгляду.

Позивач у своєму позові посилався на те, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська № 202/1593/16-ц від 18 березня 2016 року за ОСОБА_1 визнано право власності на торговельний павільйон, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , без введення в експлуатацію. 29 березня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. як державним реєстратором здійснено державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно. 07 квітня 2016 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу Ѕ частини торговельного павільйону за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. і зареєстрований в реєстрі за № 676. 08 квітня 2016 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу Ѕ частини торговельного павільйону за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 684. 19 серпня 2016 року Дніпропетровська міська рада звернулася до апеляційного суду Дніпропетровської області із апеляційною скаргою на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року. 22 серпня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із заявою про перегляд заочного рішення від 18 березня 2016 року. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2016 року заочне рішення було скасовано і справу призначено до судового розгляду. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2016 року апеляційну скаргу Дніпропетровської міської ради на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2016 року повернуто апелянтові. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Дніпропетровська міська рада визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії було залишено без розгляду. На теперішній час документи, на підставі яких ОСОБА_1 набув право власності на спірні об`єкти нерухомого майна нежитлові приміщення, а саме: торговельні павільйони, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні. Земельна ділянка, на якій розташовані спірні торговельні павільйони, належить територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності, під будівництво ОСОБА_1 не передавалася, право власності чи користування також не оформлювалося. Тобто, у відповідача ОСОБА_1 були відсутні правові підстави для набуття права власності на спірні об`єкти нерухомості. Оскільки спірний об`єкт нерухомого майна є об`єктом самочинного будівництва, відповідач ОСОБА_1 в силу закону не набув права власності на нього, тому у нього відсутні правові підстави для розпорядження майном. На підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року, яке в подальшому було скасовано, відповідач розпорядився майном без відповідних правових підстав, оскільки він не міг визнаватися власником. Оскільки рішення суду про визнання права власності за ОСОБА_1 скасовано, договір купівлі-продажу нерухомого майна від 07 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. і зареєстрований в реєстрі за № 676, а також договір купівлі-продажу нерухомого майна від 08 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. і зареєстрований в реєстрі за № 684, є незаконними. Позивач є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , саме тому договори купівлі-продажу від 07 квітня 2016 року та від 08 квітня 2016 року порушують права та законні інтереси територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, суперечать вимогам чинного законодавства і підлягають визнанню їх недійсними. Просив суд визнати недійсними договір купівлі-продажу нерухомого майна від 07 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. і зареєстрований в реєстрі за № 676, та договір купівлі-продажу нерухомого майна від 08 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. і зареєстрований в реєстрі за № 684; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 : за ОСОБА_1 о. № 14014117 від 29 березня 2016 року, за ОСОБА_2 № 14163398 від 07 квітня 2016 року та № 14177299 від 08 квітня 2016 року; зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку у придатний стан шляхом знесення самочинного будівництва; судові витрати по справі покласти на відповідачів.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки судові не повідомив. У відзиві на позов проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що позивачем невірно обрано спосіб захисту. Також зазначив, що він є власником спірного нерухомого майна, право власності на яке набув за відплатним договором, він є добросовісним набувачем, оскільки, відповідно норм чинного ЦК України, він є добросовісним набувачем і майно не може бути витребувано у нього. Він володіє і користується майном у встановлений законом спосіб, не порушуючи права інших осіб, тому позов не підлягає задоволенню. Представник відповідача ОСОБА_2 у своїй заяві до суду просив справу розглянути у його відсутність, у задоволенні позовних вимог просив відмовити, у разі відмови позивачу у задоволенні позову, скасувати заходи забезпечення позову.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки судові не повідомив, у своїй заяві до суду просив справу розглянути у його відсутність, у задоволенні позовних вимог просив відмовити, у разі відмови позивачу у задоволенні позову, скасувати заходи забезпечення позову.

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. у судове засідання не з`явилася, про час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки у судове засідання суду не повідомила, у своїй заяві до суду справу просила розглядати у її відсутність.

Третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради свого представника у судове засідання не направила, про час та дату судового розгляду повідомлена належним чином, про причини неявки свого представника у судове засідання не повідомила, пояснень на позовну заяву не надала.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року визнано за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з літ. А-1 торговельний зал, площею 52,8 кв.м., загальною площею 52,8 кв.м., без введення в експлуатацію (а.с. 11-12).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2016 року заочне рішення від 18 березня 2016 року було скасовано і призначено справу до судового розгляду (а.с. 14).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровській області від 05 вересня 2016 року апеляційну скаргу Дніпропетровської міської ради на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року було повернуто апелянтові (а.с. 15).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Дніпропетровська міська рада про зобов`язання вчинити певні дії залишено без розгляду (а.с. 16).

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на об`єкт нерухомого майна магазин продовольчих товарів, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07 квітня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 676, та договору купівлі-продажу нерухомого майна від 08 квітня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 684 (а.с. 25-27).

Відповідно до листа Інспекції з благоустрою Дніпровської міської ради № 3/4 471 від 30 травня 2019 року Інспекцією з благоустрою Дніпровської міської ради у 2018 році проводилася перевірка прилеглої території за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами якої було виявлено споруду, жодної дозвільної документації щодо права власності, чи права користування земельною ділянкою не надано, відомості про присвоєння адреси споруді відсутні (а.с. 10).

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Так, лише власник вправі володіти, користуватися та розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 658 ЦК України встановлено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Частина 1 ст. 656 Цивільного кодексу України встановлює, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Щодо позовних вимог про визнання недійсними договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07 квітня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 676, та договору купівлі-продажу нерухомого майна від 08 квітня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 684, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Статтею 38 ЗК України встановлено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно з положеннями ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Приписами ст. 125 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною 1 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійним (оспорюваний правочин).

На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Всупереч зазначених положень процесуального закону суд був позбавлений можливості безпосередньо дослідити оспорювані позивачем правочини: договір купівлі-продажу нерухомого майна від 07 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. і зареєстрований в реєстрі за № 676, та договір купівлі-продажу нерухомого майна від 08 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. і зареєстрований в реєстрі за № 684, оскільки матеріали справи їх копій не містять. А за таких обставин неможливо встановити, чи дійсно такі договори було укладено між тими особами, про яких позивачем зазначається, також неможливо встановити можливу наявність інших договорів про відчуження спірного майна.

Клопотання про витребування оспорюваних правочинів від 07 квітня 2016 року та 08 квітня 2016 року, а саме: договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07 квітня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 676, та договору купівлі-продажу нерухомого майна від 08 квітня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 684, позивачем заявлено не було, а відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може самостійно збирати докази, що стосуються предмета спору.

Разом з тим, позивачем не долучено до матеріалів справи доказів, які б давали підставу встановити, що саме територіальна громада м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради є власником земельної ділянки, на якій розташовано спірний об`єкт нерухомого майна. Тобто, стороною позивача не доведено, що відповідачами порушено права власника земельної ділянки, на якій розташовано магазин продовольчих товарів, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За таких обставин, позивачем не доведено належними доказами порушення відповідачами його прав та законних інтересів щодо укладення між відповідачами спірних договорів купівлі-продажу, оскільки Дніпровською міською радою не доведено доказами право власності на земельну ділянку, на якій розташований спірний об`єкт нерухомого майна, тобто, у суду відсутні підстави стверджувати, що відповідачами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 порушено право Дніпровської міської ради, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню також не підлягають.

Згідно з приписами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки у позовні вимоги про визнання договорів купівлі-продажу недійсними задоволенню не підлягають, у задоволенні позовних вимог в частині скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також слід відмовити, оскільки вони є похідними від визнання недійним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07 квітня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 676, та договору купівлі-продажу нерухомого майна від 08 квітня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 684, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Щодо позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованої будівлі магазину суд приходить до наступного висновку.

ОСОБА_1 не є власником споруди підприємства торгівлі (торговельного павільйону), як у в розумінні титульного власника так і в якості фактичного володільця), розташованого на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_2 , тому він не може привести земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого торговельного павільйону.

Окрім того, відповідно до норм ЗК України, ЦК України, ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», «;Про основи містобудування», ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», постанови Кабінету Міністрів України від № 461 13 квітня 2011 року «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», наказу Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», постанови Кабінету Міністрів України № 559 «Про містобудівний кадастр» від 25 травня 2011 року саме на Дніпровську міську раду покладено повноваження щодо виявлення самочинного будівництва та вжиття заходів з усунення порушень закону за таким самочинним будівництвом (притягнення до відповідальності забудовника за порушення у сфері містобудування та у сфері земельних відносин, приведення земельної ділянки до стану, в якому вона знаходилася до моменту забудови шляхом знесення цього будівництва, тощо). А тому саме після вчинення всіх цих дій та інших дій, передбачених законом, у разі відмови особи (забудовника) знести самочинно побудовані споруди міська рада має право звернутися до суду за захистом свої прав. Доказів вичерпання Дніпровською міською радою передбачених чинним законодавством можливостей для усунення порушень закону за таким самочинним будівництвом, суду надано не було.

Крім того, суд звертає увагу на те, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, при цьому, за змістом ст. 177 ЦК України об`єкти самочинного будівництва належать до об`єктів цивільних прав (аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №21-1959а16). Тому у задоволенні цієї частини позовних вимог позивачеві також слід відмовити.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду, тому у їх задоволенні слід відмовити у повному обсязі.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені судові витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 8 644 гривень 50 коп. (а.с. 1, 20, 32) слід залишити за позивачем.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Згідно з приписами ч. 9 ст. 158 ЦПК України випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, суд приходить до висновку про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2019 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. 203, ч.ч. 1, 3 ст. 215, ст.ст. 638, 641, 648 ЦК України, ст.ст. 38, ч.ч. 1-3 ст. 78, ст. 125 ЗК України, ч.ч. 1-3 ст. 13, ст.ст. 76-81, ч.ч. 1, 6 ст. 158, ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Дніпровській міській раді (, юридична адреса: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 75) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ), треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна (адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Січових Стрільців, буд. 4-А, прим. 13) та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (юридична адреса: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 75) про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення будівлі, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування записів про державну реєстрацію права власності відмовити.

Судові витрати у справі у вигляді судового збору віднести за рахунок позивача.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2019 року шляхом скасування заборони органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження в сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень: виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, нотаріусам проводити будь-які реєстраційні дії, в т.ч., посвідчувати правочини, реєструвати право власності, перехід права власності, обтяження, інші речові права та вносити відповідні зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосовно об`єкту нерухомого майна будівлі магазину продовольчих товарів літ. А-1, загальною площею 52,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: