Справа № 161/7201/21
Провадження № 2/161/2429/21
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

21 липня 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Чигринюк В.С.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_4 , про витребування безпідставно отриманих активів

В С Т А Н О В И В:

19.04.2021 року позивач ОСОБА_2 через свого представника звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що 26.10.2011 року, в процесі узгодження купівлі-продажу садиби у с. Довгів, позивач сплатив відповідачу 64720 грн., про що складено відповідну розписку. 10.04.2013 року ОСОБА_3 відчужив у його користь садибу житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,21 га (кадастровий № :01:001:0045), на котрій він знаходиться (далі Садиба). Дана Садиба ним була придбана для ОСОБА_4 . При цьому в момент укладення відповідних договорів купівлі-продажу відповідач отримав кошти в сумі 59012 грн., з яких: 35000 грн. за житловий будинок та 24012 грн. за земельну ділянку. Під час узгодження та укладення вказаних вище договорів, ОСОБА_3 запевняв його, що до нього також переходять усі права на землю для ведення особистого селянського господарства площею 0,5 га (далі Земельна ділянка), передавши дану землю у фактичне користування. При цьому, він повідомляв відповідачу в присутності багатьох свідків, що саме перехід у його власність Земельної ділянки було основною умовою укладення договору купівлі-продажу Садиби, а тому не вимагав у нього повернення коштів згідно розписки від 26.10.2011 року. Після проведення робіт по визначенню меж Земельної ділянки, яка розміщена суміжно із Садибою, йому стало відомо, що в момент укладення договорів купівлі-продажу, відповідач оформив право власності на Земельну ділянку і для переходу до нього прав на цю землю її необхідно не приватизувати, а придбати у відповідача. Крім того, ОСОБА_3 заявляв про намір відчужити цю землю виключно для осіб, котрі були посередниками при укладенні договорів купівлі-продажу Садиби. Зазначене свідчить, що отримані відповідачем грошові кошти в сумі 64720 грн. за розпискою від 26.10.2011 року останній набув без жодних правових підстав. У позасудовому порядку вирішити спір не виявилося за можливе, оскільки ОСОБА_3 не виходить на зв`язок. При цьому, відповідач отримав від нього вимогу про повернення безпідставно набутих коштів, строк виконання якої сплинув 24.04.2018 року, а тому в даному випадку вважає за необхідне також нарахувати йому штрафні санкції за прострочення виконання зобов`язань. Враховуючи наведене, просить суд стягнути із ОСОБА_3 на свою користь 101880 грн., з яких: 64720 грн. безпідставно набутих коштів згідно розписки від 26.10.2011 року, 24475 грн. пені та 12685 грн. інфляційних збитків, які нараховані на за період з 25.08.2018 року (з дати виникнення прострочення зобов`язання) по 16.04.2021 року (дати звернення до суду з даним позовом).

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав із викладених у позовній заяві підстав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснив, що основною умовою придбання Садиби був перехід у власність його довірителя Земельної ділянки. При цьому, в процесі досягнення домовленостей, відповідач в рахунок отриманих коштів, в усній формі зобов`язався передати Земельну ділянку у власність ОСОБА_2 , однак зазначеного не виконав. Вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів факту безпідставного набуття ОСОБА_3 коштів, які були передані йому позивачем, а тому необхідності подавати жодні інші докази він не вбачає.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час, місце слухання справи повідомлений належним чином, що підтверджується судовими повістками (а.с. 36, 44), які надсилалися за адресою його реєстрації та судовим оголошенням (а.с. 43). Клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позовну заяву від відповідача на адресу суду не надходили.

Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_4 в судове засідання повторно не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про день, час, місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчать відповідні поштові повідомлення, які містяться у матеріалах справи (а.с. 38, 47), заяви, клопотання, пояснення на позовну заяву від неї на адресу суду не надходили.

Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання.

Зі згоди представника позивача суд вважає можливим розглянути дану справу за відсутності відповідача та третьої особи та ухвалити у справі заочне рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 26.10.2011 року відповідач ОСОБА_3 склав розписку, якою підтвердив факт отримання від ОСОБА_2 64720 грн. за будинок в с. Довгів (а.с. 6).

10.04.2013 року між ОСОБА_3 , як продавцем, та ОСОБА_4 , як покупцем, було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Горохівського районного нотаріального округу Волинської області Кудим Р.А. та зареєстрований в реєстрі за № 195. За умовами даного Договору, продавець відчужив, а покупець набула у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,21 га, кадастровий № :01:001:0045. Вартість вказаного житлового будинку визначена сторонами в сумі 35000 грн. (а.с. 11-12).

Крім того, 10.04.2013 року між ОСОБА_3 , як продавцем, та ОСОБА_4 , як покупцем, було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Горохівського районного нотаріального округу Волинської області Кудим Р.А. та зареєстрований в реєстрі за № 196. За умовами даного Договору, продавець відчужив, а покупець набула у власність земельну ділянку площею 0,21 га, кадастровий № :01:001:0045, яка знаходиться у с. Довгів Горохівського р-ну Волинської обл. та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вартість вказаного житлового будинку визначена сторонами в сумі 35000 грн. (а.с. 13-14).

Як вбачається з Витягів із Державного реєстру прав на нерухоме майно № 2247264 та № 2251953 від 10.04.2013 року, приватним нотаріусом Горохівського районного нотаріального округу Волинської області Кудим Р.А. на підставі вищевказаних Договорів купівлі-продажу було проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 (а.с. 9-10).

У своєму позові ОСОБА_2 зазначив, що невід`ємною частиною зазначених вище Договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 10.04.2013 року була усна домовленість про перехід від ОСОБА_3 до нього права власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,5 га, яка розташована в с. Довгів Горохівського р-ну Волинської обл. та є суміжною із придбаною земельною ділянкою площею 0,21 га, кадастровий № :01:001:0045.

Сторона позивача вважає, що передані ОСОБА_3 кошти згідно розписки від 26.10.2011 року в розмірі 64720 грн., були отримані ним без наявних на те правових підстав, оскільки такі передавалися в рахунок відчуження останнім належної йому земельної ділянки площею 0,5 га, яка розташована в с. Довгів Горохівського р-ну Волинської обл., яке не відбулося.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами, суд приходить до наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, якщо на виконання юридично ще неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (ст. ст. 1212-1215 ЦК України).

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру (не договірного) безпосередньо між власником та володільцем майна.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ході розгляду справи судом представнику позивача були роз`яснені положення ст. 81 ЦПК України, в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 суду повідомив, що він не буде надавати інших доказів окрім тих, які містяться в матеріалах справи, оскільки на його переконання їх обсяг дає можливість достовірно встановити факт набуття ОСОБА_3 коштів згідно розписки від 26.10.2011 року в розмірі 64720 грн., без достатньої правової підстави.

Однак, із такими доводами неможливо погодитися з огляду на наступне.

Як вбачається зі змісту письмової розписки ОСОБА_3 від 26.10.2011 року, останній підтвердив факт отримання від ОСОБА_2 64720 грн. за житловий будинок в с. Довгів (дослівно «за хату»).

Будь-яких доказів того, що вищевказані кошти отримані ОСОБА_3 в рахунок усних домовленостей про відчуження ним земельної ділянки площею 0,5 га, яка розташована в с. Довгів Горохівського р-ну Волинської обл. на користь ОСОБА_2 , дана розписка не містить.

При цьому, стороною позивача належними та допустимим доказами не була спростована та обставина, що кошти в сумі 64720 грн. були отримані відповідачем в рахунок відчуження майна, яке було предметом Договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 10.04.2013 року.

Слід зауважити, що позивач у своєму позові та його представник під час розгляду справи особисто визнали ту обставину, що після отримання ОСОБА_3 коштів згідно письмової розписки від 26.10.2011 року, ОСОБА_2 почав користуватися садибою.

Також, у своєму позові ОСОБА_2 посилався на ту обставину, що між ним та ОСОБА_3 було досягнуто усної домовленості про перехід від ОСОБА_3 до нього права власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,5 га, яка розташована в с. Довгів Горохівського р-ну Волинської обл., яка відбулася в присутності багатьох свідків, заяви про виклик котрих позивач мав намір подати додатково (у випадку невизнання такої обставини відповідачем).

Однак, в ході розгляду справи ані ОСОБА_2 , ані його представником ,не було заявлено клопотання про виклик та допит свідків, витребування інших доказів, а тому суд критично оцінює вищенаведені доводи позивача про існування між ним та відповідачем будь-яких усних домовленостей з приводу відчуження земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,5 га, яка розташована в с. Довгів Горохівського р-ну Волинської обл.

Таким чином, стороною позивача не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які у свої сукупності давали б правові підстави для висновку, що ОСОБА_3 без достатньої правової підстави набув та утримав у себе грошові кошти в розмірі 64720 грн., які належать ОСОБА_2 .

За наведених обставин, а також з урахуванням того, що позовні вимоги про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 пені та інфляційних збитків, нарахованих на суму основного зобов`язання є похідними від позовної вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів, суд вважає за необхідне у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_4 , про витребування безпідставно отриманих активів відмовити у повному обсязі.

Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у позові, покладаються на позивача.

За наведених обставин, судові витрати по справі слід залишити за позивачем.

На підставі ст.ст. 15, 16, 530, 536, 625 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77-81, 141, 259, 263-265, 280, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_4 , про витребування безпідставно отриманих активів відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення у повному обсязі складено 23 липня 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська