Справа № 756/413/21
Провадження № 2/756/2887/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2021 року місто Київ

Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Ткач М.М.

за участі секретаря судових засідань - Сілантьєвої В.В.

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в порядку цивільного судочинства та просить стягнути на свою користь заборгованість за договором позики в сумі 6 368 290,21 грн. (шість мільйонів триста шістдесят вісім тисяч двісті дев`яносто гривень 21 копійка), з яких: 5 652 000,00 грн, (п`ять мільйонів шістсот п`ятдесят дві тисячі гривень 00 копійок) - сума боргу за договором позики; 428 932, 60 грн. (чотириста двадцять вісім тисяч дев`ятсот тридцять дві гривні 40 копійок) - пеня; 127 750,68 грн. (сто двадцять сім тисяч сімсот п`ятдесят гривень 68 копійок) - 3% річних; 159 606,93 грн. (сто п`ятдесят дев`ять тисяч шістсот шість гривень 93 копійки) - інфляційні витрати та судовий збір у розмірі 10 510,00 (десять тисяч п`ятсот десять гривень 00 копійок).

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 10.09.2018 між позивачем та відповідачем був укладений договір позики згідно якого позивач передала у борг відповідачу , а відповідач отримав від позивача грошову суму у розмірі 5 652 000,00 грн, що еквівалентно 200 000,00 доларів США строком повернення до 10.03.2020. Але, як стверджував позивач, кошти, отримані в борг, відповідач не повернув, безпідставно ухиляючись від виконання зобов`язань, взятих на себе за договором позики від 10.09.2018. Оскільки відповідач прострочив виконання взятого на себе за договором позики зобов`язання щодо повернення позики, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики від 30 травня 2019 року у сумі 5652 000,00 грн, а також 428 932, 60 грн пені, 127 750,68 грн 3% річних, 159 606,93 грн інфляційних витрат.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 18.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики. Розгляд справи постановлено здійснювати у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.

Протокольною ухвалою суду від 11.03.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач у засіданні суду визнав заявлені позовних вимог, однак зазначив, що наразі повернути їх не може, при цьому, просив зменшити розмір нарахованої пені.

Суд, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Статтею 202 Цивільного кодексу України (далі-ЦПК України) визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

10 вересня 2018 року між ОСОБА_1 (позикодавець) до ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у розмірі 5 652 000,00 грн, що еквівалентно 200 000,00 доларів США , а позичальник отримав їх та зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів в порядку і на умовах, визначених договором (п.1.1. договору позики).

Згідно п. 3.1. договору позики, позикодавець передав позичальникові суму позики, в момент підписання договору.

Підписання сторонами договору є підтвердженням того, що сума позики, визначена п.1.1. договору, отримана позичальником у повному обсязі, і цей договір є укладеним сторонами і обов`язковим до виконання (п.3.2. договору позики).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивач належним чином виконав зобов`язання, взяте на себе за договором позики від 10 вересня 2018 року, передавши у власність відповідача ( позичальника) грошові кошти у сумі 5652 000,00 грн. Відповідач не заперечував факт отримання ним коштів у борг від позивача у момент підписання договору позики від 10.09.2018.

За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За умовами договору позики від 10 вересня 2018 року позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві суму позики, визначену п.1.1. договору у строк до 10.03.2020 року (п.2.1 договору позики).

В останній день строку, вказаного в п.2.1. договору, тобто 10 березня 2020 року позичальник зобов`язується повернути суму позики позикодавцеві (п.3.3 договору позики).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У строк, передбачений договором позики від 10 вересня 2018 року, відповідач кошти, отримані в борг, у повному обсязі не повернув, безпідставно ухилившись від взятого на себе зобов`язання. Сума неповернутих коштів становить 5 652 000,00 грн.

За положеннями з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Враховуючи вищенаведене, суд встановив, що станом на день розгляду справи відповідач свої вимоги за договором позики не виконав належним чином та не повернув грошові кошти, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилася заборгованість з основного боргу у розмірі 5 652 000,00 грн.

У зв`язку з вищенаведеним та тим, що відповідач визнає позов у частині стягнення суми основного боргу, суд вбачає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача зазначену заборгованість.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку позивача сума інфляційних нарахувань за березень 2020 року по листопад 2020 складає 159 606,93 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних нарахувань , суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 159 606,93 грн інфляційних нарахувань обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Згідно розрахунку позивача, сума 3% річних за період з 10.03.2020 (фактично з 11.03.2020) по 10.12.2020 складає 127750,68 грн.

Однак, перевіряючи правильність нарахування вищевказаних сум 3% річних, суд встановив, що позивач при нарахуванні 3% річних за 2020 (високосний) рік розрахунок виконаний як за невисокосний рік, виходячи з тривалості року 365 днів.

У зв`язку з цим, суд самостійно проводить розрахунок інфляційних нарахувань за період з 10.03.2020 (фактично з 11.03.2020) по 10.12.2020:

(5 652 000,00 грн. (сума боргу) х 3% х 275 (кількість прострочених днів з 11.03.2020 по 10.12.2020) : 366 = 127 401,64 грн.

Таким чином, загальний розмір 3% річних становить 127 401,64 грн. У частині стягнення 3% річних у розмірі 349,04 грн, слід відмовити.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 428 932,60 грн пені нарахованої за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»).

Крім того, статтею 547 Цивільного Кодексу України, передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Як встановлено із матеріалів справи за невиконання зобов`язання у договорі позики від 10.09.2018 розмір пені не визначався.

Позивач не надав суду доказів того, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання було вчинено між сторонами у письмовій формі.

Отже, вимога позивача в частині стягнення з відповідача пені в сумі 428 932,60 грн за несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов`язань задоволенню не підлягає.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи позицію відповідача щодо позовних вимог, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню на суму 5 652 000,00 грн боргу за договором позики, 127 401 ,64 грн 3% річних, 159 606, 93 грн інфляційних витрат. У частині стягнення заборгованості пені у розмірі 428 932, 60 грн, 3% річних у розмірі 349,04 грн слід відмовити.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, судовий збір слід покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 2,4, 12, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики у розмірі 5 652 000 (п`ять мільйонів шістсот п`ятдесят дві тисячі) гривень 00 (нуль) копійок - сума боргу за договором позики; 127 401 (сто двадцять сім тисяч чотириста одна) гривня 64 (шістдесят чотири) копійок - 3% річних; 159 606 (сто п`ятдесят дев`ять тисяч шістсот шість) гривень 93 (дев`яносто три) копійки - інфляційні витрати.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) суму сплаченого судового збору у розмірі -9801 (дев`ять тисяч вісімсот одна) гривня 53 (п`ятдесят три) копійки.

У частині стягнення заборгованості пені у розмірі 428 932 (чотириста двадцять вісім тисяч дев`ятсот тридцять дві) гривень 60 (шістдесят) копійок, 3% річних у розмірі 349 (триста сорок дев`ять) гривень 04 (чотири) копійки - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 березня 2021 року.

Відомості про сторін:

Позивач: ОСОБА_1 - реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 - реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя М.М. Ткач