Справа № 396/27/21
Провадження № 2/396/187/21
РІШЕННЯ

Іменем України

16.03.2021 року м. Новоукраїнка

Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Русіна Алла Анатоліївна,

за участю секретаря судового засідання Стеценко А.О.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Новоукраїнка Кіровоградської області у порядку загального позовного провадження справу №396/27/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 , від імені якої діє представник адвокат Сергієнко Я.Г. звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 16.11.2005 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем. Від спільного сімейного життя мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , 2005 року народження. 29.03.2019 року рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області шлюб між сторонами було розірвано. У період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин, за спільні кошти, позивач та відповідач набули спільне майно, а саме 15.12.2008 року придбали будинок по АДРЕСА_1 . Будинок являється об`єктом права спільної сумісної власності. Після розлучення сторони не можуть дійти добровільної згоди щодо розподілу спільного майна, тобто будинку, тому позивач звернулась з даним позовом до суду та просить здійснити поділ спільного майна подружжя, виділивши їй у власність Ѕ частину будинку та стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі.

Ухвалою від 19.01.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено до підготовчого розгляду на 16.03.2021 року.

В судове засідання сторони не з`явились.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Сергієнко С.Г. подав до суду заяву в якій просив задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з"явився, подав до суду з заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності. Позовні вимоги визнав та не заперечив щодо їх задоволення.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст. 206 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи, що відповідач позов визнав та визнанн япозову не суперечить закону та не порушує права, свободи, і інтереси інших осіб, суд вважає, що визнання позову може бути прийнято судом, а позов підлягає дозадоволення.

Як зазначає ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Особа здійснює свої цивільні права вільно та на власний розсуд (ст. 12 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 16 ЦК України законодавець установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, які надані сторонами спору.

З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 16.11.2005 року по 29.03.2019 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 29.03.2018 року про розірвання шлюбу (а.с. 12, 13-15).

В період шлюбу, 15.12.2008 року сторони купили будинок по АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, зареєстрованого в реєстрі за №3822 (а.с.16-17), тобто зазначений будинок являється об`єктом права спільної сумісної власності відповідно до положень ч. 3 ст. 368 ЦК України.

У відповідності до ч. 3, 368 ЦК України, ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного із цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України).

Відповідно до положень ст. 68 СК України та роз`яснень, які містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Ураховуючи, що в силу ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення закріплені і в ч. ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України.

Зокрема, частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Позивач зазначила в позові, що спірний будинок було придбано в період шлюбу за спільні кошти, на що відповідач заперечень не подав.

Норму ст. 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя роз`яснив, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно з`ясувати джерело і час його придбання.

Таким чином, аналізуючи зібрані докази, та враховуючи інтереси сторін, з метою недопущення порушення прав власника спірного майна, суд вважає, що житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1 , який придбаний сторонами за час шлюбу є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про його поділ між сторонами, виходячи із правил рівності часток подружжя в спільному майні, у порядку, визначеному позивачем.

Згідно положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Оскільки відповідач позов визнав до початку розгляду справи по суті, позивачу ОСОБА_1 підлягає поверненню з державного бюджету 50% відсотків від загальної суми судового збору 840 грн. 80 коп., сплаченого при поданні позову, що становить 420 грн. 40 коп.

Крім того, із відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню 420 грн. 40 коп. судового збору (а.с. 2).

Керуючись ст. ст.12,13, 141, 142, 200, 206 ЦПК України, ст.ст. 60, 68-71 СК України, ст. 368, 372 ЦК України, ЗУ «Про судовий збір», суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Здійснити поділ спільного майна подружжя, виділивши у власність ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , Ѕ частину будинку за АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.

Повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрована по АДРЕСА_2 , 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп. судового збору, сплаченого згідно квитанції від 24.12.2020 року код квитанції: 9218-4331-7416-3575 в АТ КБ «ПриватБанк» .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Кропивницького апеляційного суду або через Новоукраїнський районний суд протягом тридцяти днів з дня його підписання.

Учасники справи, яким рішення не було вручено в день складання повного тексту, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складено 16.03.2021 року.

Головуючий: А. А. Русіна