Справа №487/651/21
Провадження № 22-ц/812/568/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 березня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

представника ОСОБА_1 - адвоката Лєшан Олени Євгенівни

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 лютого 2021 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Цурканом Р.С., дата складення повного тексту не зазначена, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - товариство з обмеженою відповідальністю «Розетка.УА», про визнання кредитних договорів недійсними,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі АТ «Універсал Банк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - товариство з обмеженою відповідальністю «Розетка.УА» (далі ТОВ «Розетка.УА»), про визнання кредитних договорів недійсними.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 лютого 2021 року матеріали вказаної цивільної справу направлено за підсудністю до Оболонського районного суду м. Києва.

Обґрунтовуючи направлення справи за підсудністю до Оболонського районного суду м. Києва, суд першої інстанції виходив з того, що позов ОСОБА_1 подано у зв`язку із шахрайськими діями невстановлених осіб, в результаті яких були укладені кредитні договори, які вона просить визнати недійсними. А тому, враховуючи викладений зміст позовних вимог ОСОБА_1 , відсутні підстави вважати, що позов подано у зв`язку із захистом прав позивача, як споживача. Крім того, у матеріалах позовної заяви відсутні докази про те, що ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання або перебування у Заводському районі м. Миколаєва.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції позивач, діючи через свого представника - адвоката Лєшан О.Є., подала на неї апеляційну скаргу та посилаючись на незаконність та необгрунтованість оскаржуваної ухвали, порушення законних прав та інтересів апелянта, просила про її скасування та направлення справи до Заводського районного суду м. Миколаєва для відкриття провадження.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги представник позивача зазначала про помилковість висновків суду про те, що позов подано не у зв`язку із захистом прав споживача, а у зв`язку із шахрайськими діями невстановлених осіб, оскільки шахрайські дії направлені саме на порушення прав позивача, як споживача отриманого кредиту.

Крім того, у позові вона посилається на положення п.5 ст.28 ЦПК України, де встановлено, що позов може пред`являтися в суд за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. За приписами ч.16 ст.28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно цієї статті підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею цього Кодексу.

Отже, позивач, скориставшись своїм процесуальним правом альтернативної підсудності звернулася до суду за місцем свого проживання - АДРЕСА_1 . А відтак справа підсудна Заводському районному суд м. Миколаєва.

Крім того, судом першої інстанції при визначені підсудності даної справи недотримано вимог ч.ч.7-9 ст.187 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих,які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч.5 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановляючи ухвалу про передачу справи за підсудністю до Оболонського районного суду м. Києва, суд першої інстанції виходив із того, що з матеріалів справи не встановлено, що вимоги, з якими звернувся позивач, підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів". Позивачем не зазначено норму цього Закону, на яку він посилається як на підставу звернення саме до Заводського районного суду м. Миколаєва за місцем свого проживання, також позивачем не надано доказів на підтвердження зареєстрованого місця проживання або перебування у Заводському районі м. Миколаєва, а тому дійшов висновку, що справа підлягає розгляду за місцезнаходженням відповідача відповідно до положень ч.2 ст. 27 ЦПК України.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погодитись не може, виходячи з наступного.

Згідно до ст.ст.55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до належного за підсудністю суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Згідно ст.31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно ч.2 ст.27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їх місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Позови про захист прав споживачів можуть пред`являтись за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору (ч.5 ст.28 ЦПК України).

Відповідно до ч.16 ст.28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленою статтею 30 цього Кодексу.

Апеляційний суд виходить з того, що право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 13 грудня 2019 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг з АТ «Універсал Банк». 20 грудня 2020 року вона не свідомо, не розуміючи своїх дій, підтвердила переказ на банківську картку № НОМЕР_1 грошових коштів у розмірі 16 640 грн., та як з`ясовано пізніше, на її ім`я цього ж дня було сформовано два споживчі кредити на підставі заяв клієнта: № НОМЕР_2 у розмірі 17 598 грн., строком на 3 місяці з щомісячним платежем 6 200 грн.36 коп., №20.30. у розмірі 16 969 грн., строком на 3 місяці з щомісячним платежем 5 978 грн.74 коп.

За споживчими кредитами, строк виконання яких настав, отриманими в розстрочку на 3 місяці зі сплатою щомісячного платежу, 20 січня 2021 року від відповідача у додаток «Монобанка» надійшли смс-повідомлення про стягнення заборгованості, в рахунок кредитних коштів. З її картки було списано 6 200 грн.36 коп. та 5 978 грн.74 коп. відповідно.

Згідно з п. п.1,2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 19 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних потреб. Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємства. Більш того, судам слід мати на увазі, що до відносин, які регулюються законом України "Про захист прав споживачів" належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

У п.5 цієї постанови роз`яснено, що відповідно до ст.24 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі за власним вибором звертаються до суду за місцем свого проживання, або за місцем знаходження відповідача, або за місцем заподіяння шкоди, або за місцем виконання договору. Жоден із цих судів не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви або переслати її до іншого суду з мотивів непідсудності.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України "Про захист прав споживачів" № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення вказаного Закону, які спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що правовідносини, які виникли між сторонами, пов`язані з наданням кредитних послуг; ОСОБА_1 є споживачем таких послуг,отже, відповідно до ч.5 ст.28 ЦПК України вибрала підсудність за зареєстрованим місцем свого проживання з урахуванням статусу споживача, який вона набула у зв`язку із укладенням договорів і на захист порушених прав під час укладання яких подано цей позов.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що позов поданий ОСОБА_1 за місцем своєї реєстрації та відноситься до територіальної юрисдикції Заводського районного суду м. Миколаєва, а судом першої інстанції без врахуванням обставин, що мали значення, помилково передано справу на розгляд іншому суду з порушенням правил альтернативної підсудності.

Право обирати суд, до якого подавати такий позов у разі наявності альтернативної підсудності законодавцем надано саме позивачу.

Зазначені обставини та норми права судом враховані не були, що призвело до помилкового висновку про непідсудність справи Заводському районному суду м. Миколаєва та передачу її за підсудність за місцем знаходження відповідача до іншого суду.

Крім того, ч.1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 цієї ж статті визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 "Про застосування норм процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" у п.9 роз`яснено, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Проте, суд першої інстанції зазначені роз`яснення не врахував.

Також, в оскаржуваній ухвалі, як одну із підстав направлення справи на розгляд до іншого суду, суд першої інстанції зазначив про відсутність у матеріалах позовної заяви доказів на підтвердження реєстрації місця проживання або перебування позивача, проте такий висновок суду є помилковим з огляду на наступні обставини.

Вимоги до позовної заяви з якою позивач звертається до суду визначено ч.3 ст.175 ЦПК України.

За змістом ч.1 ст.177 ЦПК України встановлено, що позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

З аналізу вищенаведеного не вбачається обов`язку позивача надавати до суду докази на підтвердження свого зареєстрованого місця проживання або перебування.

Разом з тим, ч.8 ст. 187 ЦПК України передбачено, що суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

За такого, з метою визначення підсудності даної позовної заяви, суд першої інстанції не був позбавлений можливості звернутись до Єдиного державного демографічного реєстру та встановити зареєстроване місця проживання або перебування позивачки.

Отже, виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставною для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За таких обставин, ухвала Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 лютого 2021 року як така, що постановлена з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню, а матеріали справи направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду (для вирішення питання прийняття позовної заяви до розгляду).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 369, 379, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Лєшан Олени Євгенівни задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 лютого 2021 року про передачу справи за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - товариство з обмеженою відповідальністю «Розетка.УА», про визнання кредитних договорів недійсними за підсудністю до Оболонського районного суду м. Києва скасувати, направити справу для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 16 березня 2021 року.