Справа № 464/1657/18 Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В.
Провадження № 22-ц/811/4019/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВІДІ-Страхування" на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Тімченко О.В., у справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВІДІ-Страхування" до ОСОБА_1 , треті особи: на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Євроінс Україна", на стороні позивача ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и л а:

Позивач Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВІДІ-Страхування" звернулось до суду із позовом до відповідача і просив стягнути з відповідача як відшкодування шкоди 30 234,46 грн., що становить різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Заявою від 10.12.2018 позивач позовні вимоги уточнив та зменшив із 30 234,46 грн. до 28 641,16 грн. у зв`язку із поверненням 1593,30 грн. від ТОВ «ВіДі-Ліберті (підприємство, яке проводило ремонтно-відновлювальні роботи автомобіля) за ремонт кришки багажника та роботи з підбору кольору.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2019 року у задоволенні позову Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВіДі Страхування» до ОСОБА_1 , з участю третіх осіб: Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна", ОСОБА_2 про відшкодування шкоди відмовлено. Cудові витрати залишено за позивачем.

Позивач ТДВ «СК «ВіДі-Страхування», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд в основу рішення поклав лише висновок судового експерта Галамая Я.І., при цьому не врахував та проігнорував усі заперечення позивача щодо висновку, який не є належним та допустимим доказом. Допитаний судом експерт ОСОБА_3 в судовому засіданні підтвердив той факт, що при проведенні судової експертизи ним не було врахованого того, що матеріал, з якого було виготовлено двері задка кришка багажника автомобіля «Інфініті» номерний знак НОМЕР_1 це пластик, а не метал. Проводячи дану експертизу, експерт ОСОБА_3 вийшов за межі своєї компетенції та зробив висновок, запчастина двері задка кришка багажника виготовлена з металу, що пошкоджені двері задка кришки багажника не відносяться до дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 17.08.2017 року лише на підставі показів одометра автомобіля та керуючись різними датами огляду актів ТЗ «Інфініті» номерний знак НОМЕР_1 , хоча пошкодження даної запчастини прямо відноситься до дорожньо-транспортної пригоди та було відображене у схемі місця такої, яка була складена на місці працівниками поліції, копія якої наявна в матеріалах справи. Відповідно до висновку експертного дослідження №122/19-54 від 15 січня 2019 року, складеного судовим експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз кришка багажника автомобіля «Інфініті» номерний знак НОМЕР_1 внаслідок отриманих пошкоджень в дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 17.08.17 року підлягала заміні.

Зазначає, що в ході судового розгляду було заявлено клопотання про призначення у справі повторної експертизи, при цьому суд першої інстанції навіть не сформував та не направив позивачу жодного процесуального документу по факту заявленого позивачем клопотання.

На підставі викладеного просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Кульчицький О.С. зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги такого не спростовують. Підстави для скасування рішення відсутні.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились. Представник позивача подав клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Представник відповідача адвокат Макух А.В. подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з вступом у справу нового адвоката за договором про надання правової допомоги від 23 лютого 2021 року та необхідністю ознайомитись із матеріалами справи. Вказані у клопотання представника відповідача причини відкладення розгляду справи колегія суддів визнає неповажними, оскільки у відповідача з 16 січня 2021 року (дати отримання представником повідомлення про дату, час і місце розгляду справи) було достатньо часу для укладення угоди з адвокатом та ознайомлення з матеріалами справи. Зважаючи на викладене та вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, які не з`явились.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 17 серпня 2017 року о 13.00 год на вул. Липинського, 4 в м. Львові, керуючи автомобілем марки «Рено» номерний знак НОМЕР_2 , не вибрав безпечної швидкості руху та не дотримався безпечної дистанції, чим порушив вимоги п.п.12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України, та скоїв зіткнення з автомобілем марки «Інфініті» номерний знак НОМЕР_1 , який зупинився попереду, під керуванням ОСОБА_2 , завдавши транспортним засобам технічних пошкоджень.

Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 13 жовтня 2017 року у справі № 464/5694/17 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУАП, та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу.

На час вчинення дорожньо-транспортної події було застраховано цивільно-правову відповідальність ОСОБА_1 при експлуатації забезпеченого транспортного засобу «Рено» номерний знак НОМЕР_2 в ПрАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/6621437.

На момент дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки «Інфініті» номерний знак НОМЕР_1 було застраховано позивачем - ТзДВ «Страхова компанія «ВіДі-страхування» (страховик) згідно з договором добровільного страхування наземного транспорту № CLAUa № 0208 від 27 липня 2017 року, укладеним з ОСОБА_2 .

Дану дорожньо-транспортну пригоду визнано страховим випадком та позивачем за заявою ОСОБА_2 від 30 серпня 2017 року згідно із страховим актом № 630 від 06 вересня 2017 року з урахуванням даних звіту про визначення матеріального збитку № 3547 від 05 вересня 2017 року здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 93 084,46 грн. Вказане підтверджується платіжними дорученнями № 2641 від 15 вересня 2017 року та № 2642 від 18 вересня 2017 року.

12 грудня 2017 року ОСОБА_2 повторно звернулася із заявою про виплату страхового відшкодування та на підставі страхового акта № 1025 від 18 грудня 2017 року з урахуванням даних звіту про визначення матеріального збитку № 3793 від 21 грудня 2017 року здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 37 150 грн. Вказане підтверджується платіжним дорученням № 3706 від 21 грудня 2017 року.

В межах ліміту відповідальності, страховиком ОСОБА_1 позивачу 19 січня 2019 року виплачено страхове відшкодування в розмірі 100 000 грн.

Предметом спору у даній справі є стягнення з винуватця різниці між фактичним розміром шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, виплаченою ОСОБА_2 позивачем та отриманою останнім страхової виплати від ПрАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна», яка з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, складає 28 641,16 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено, що необхідність заміни кришки багажника згідно з оглядом 08 грудня 2017 року автомобіля «Інфініті» виникла в результаті дорожньо-транспортної пригоди 17 серпня 2017 року, відтак відсутні підстави вважати вказане пошкодження страховим випадком. При цьому, факт виплати позивачем коштів за заявою ОСОБА_2 в якості страхового відшкодування не може бути підставою для задоволення даного позову.

Проте, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, з огляду на таке.

Згідно з частинами першою та другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Під час застосування наведених норм права підлягає урахуванню правовий висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), відповідно до якого стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією (пункти 68-70).

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У зв`язку із заміною сторони кредитора у деліктному правовідношенні у межах фактичних витрат до позивача перейшло право вимоги у відповідній частині до відповідача, оскільки страхова виплата страховика відповідача є недостатньою для повного відшкодування завданої ним шкоди.

Отже, за змістом статті 993 ЦК України у системному зв`язку зі статтею 990 цього Кодексу та статтею 27 Закону України «Про страхування» можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди у межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 вересня 2018 року у справі № 464/1937/16-ц (провадження № 61-4756св18).

У зв`язку з тим, що позивач (який є страховиком потерпілої особи) виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі, до нього перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, у розмірі, який становить різницю між фактичним розміром понесених витрат та отриманим страховим відшкодуванням від страховика винуватця (відповідача у справі).

Установивши такі обставини, суд першої інстанції прийшов до невірного висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи (частини перша та друга статті 116 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

У статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 червня 2020 року посправі призначено судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручено судовим експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

На вирішення експерта поставлено наступні питання: яка вартість відновлювального ремонту автомобіля «Інфініті» QX70, реєстраційний номер НОМЕР_1 внаслідок отриманих пошкоджень в дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 17 серпня 2017 року, з урахуванням документів, які підтверджують проведення ремонту на спеціалізованому для даної моделі автомобіля Інфініті, підприємстві в частині розрахунку вартості нормо-годин ремонтних робіт та вартості складових частин, з урахуванням ПДВ?, чи підлягала заміні кришка багажника автомобіля «Інфініті» QX70, реєстраційний номер НОМЕР_1 внаслідок отриманих пошкоджень в дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 17 серпня 2017 року?

За результатами експертизи, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз складено висновок експерта від 19 листопада 2020 року № 18203/20-54, з якого убачається, що: (1) вартість відновлювального ремонту автомобіля «Інфініті» QX70, реєстраційний номер НОМЕР_1 внаслідок отриманих пошкоджень в дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 17 серпня 2017 року, з урахуванням документів, які підтверджують проведення ремонту на спеціалізованому для даної моделі автомобіля Інфініті, підприємстві в частині розрахунку вартості нормо-годин ремонтних робіт та вартості складових частин, станом на дату повного відновлення досліджуваного КТЗ згідно акту виконаних робіт № ВЛвСА-003195 від 31 грудня 2017 з урахуванням ПДВ складала 126 753 грн. 40 коп.; (2) відповідно до викладеного в дослідницькій частині, кришка багажника автомобіля «Інфініті» QX70, реєстраційний номер НОМЕР_1 внаслідок отриманих пошкоджень в дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 17 серпня 2017 року, підлягала заміні.

Відтак, в ході апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження мотиви оскаржуваного рішення, покладені в основу відмови у задоволенні позову про те, що пошкодження кришки багажника не були отримані під час дорожньо-транспортної події, яка трапилась 17 серпня 2017 року. Такі обставини (про отримання цих пошкоджень саме під час дорожньо-транспортної події 17 серпня 2017 року) також підтверджуються іншими доказами, які містяться в матеріалах справи, зокрема, схемою дорожньо-транспортної події, складеною працівниками поліції, і такі не спростовано відповідачем за допомогою належних та допустимих доказів.

При цьому, колегія суддів не вважає таким доказом висновок експерта Галамая Я.І., оскільки такий зроблено без огляду пошкодженого автомобіля, і у ньому безпідставно вказано, що пошкоджена кришка багажника є металевою, у той час, як фактично така запчастина є пластмасовою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України(у редакціїЗакону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч.1, п.п.1,2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи ухвалення апеляційним судом нового рішення про задоволення позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1 762 грн. 00 коп. сплаченого судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 2 643 грн. 00 коп. сплаченого судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, а також 3 595 грн. 68 коп. витрат за проведення експертизи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено-повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.Повний текст даного судового рішення складено 25 лютого 2021 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВІДІ-Страхування" - задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2019 року, скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВІДІ-Страхування" до ОСОБА_1 , треті особи: на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Євроінс Україна", на стороні позивача ОСОБА_2 про відшкодування шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВІДІ-Страхування" 28 641, 16 грн. відшкодованої майнової шкоди.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВІДІ-Страхування" 1 762 грн. 00 коп. судового збору за подання позову до суду першої інстанції, 2 643, 00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги та 3 595 грн. 68 коп. витрат за проведення експертизи.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.