№ 336/3772/20
№ 2/336/310/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2021 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді Жупанової І.Б., за участі секретаря судового засідання Палубінської К.М., з участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідачів - Уткіна О.Є. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця», структурний підрозділ «Запорізьке моторвагонне депо» про стягнення недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення, -

В С Т А Н О В И В:

16.07.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця», структурний підрозділ «Запорізьке моторвагонне депо», про стягнення недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення, який просив задовольнити з урахуванням наданих письмових доказів на підставі норм матеріального права, закріплених в ст. 2, 9, 10, 13, 18, ч. 2 ст. 97, ч. 1 ст. 233 КЗПП України, ст. 7 ЗУ «Про колективні договори і угоди», ст. 55 Конституції України.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що, починаючи з 13.11.2015 працював на Державному підприємстві «Придніпровська залізниця» у відокремленому підрозділі «Запорізьке моторвагонне депо» на посаді помічника машиніста електропоїзду.

За цей час підприємство неодноразово перетворювалося.

Про нові або зміну існуючих умов оплати праці в бік погіршення - власник або уповноважений ним орган не повідомляв.

29.10.2019 був звільнений наказом № 293 на підставі п. 5 ст. 36 КЗпроП України у зв`язку з переходом на виборну посаду до Первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України виробничого підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо».

28.05.2020 направив на адресу начальника структурного підрозділу «Запорізького моторвагонне депо» звернення про відшкодування недоотриманих грошових коштів на матеріальну допомогу на оздоровлення, визначених у пункті 3.1.13 Колективного договору з 2017 по 2019 роки.

При цьому ОСОБА_1 в позовній заяві зауважив про свою незгоду з правовим висновком Верховного суду, що викладений в постанові від 05.06.2019 року (справа№377/424/17), та рекомендував начальнику структурного підрозділу «Запорізького моторвагонне депо» Є.І.Чернявському під час розгляду його звернення використати судову практику, а саме - постанову від 22.04.2020 року Дніпропетровського апеляційного суду по справі №211/7250, пр. №22-ц/803ц/803/4565/20).

03.07.2020 року за вих. №1053 на адресу позивача уповноваженим представником відповідача було надано відмову здійснити перерахунок з пропозицією звернення до суду, у зв`язку з чим позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача недоотримані кошти у сумі 4191,00 грн. недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення.

Обґрунтовуючи пропуск тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, в позовній заяві ОСОБА_1 послався на те, що про порушення свого права дізнався лише 03.07.2020 з відповіді начальника структурного підрозділу Чернявського Є.І. , що є поважною причиною пропуску тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.07.2020 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідач скористався правом подати до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечував проти заявлених вимог, пославшись на актуальні правові позиції Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду щодо правильного застосування норм матеріального права при вирішенні аналогічних справ.

Під час судового розгляду сторони наполягали на своїх позиціях, викладених в позовній заяві і відзиві на позов, додатково позивач зазначив, що підприємство фактично реорганізоване, а, відтак, і дія колективного договору, яким визначено розмір матеріальної допомоги на оздоровлення, виходячи з мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Не згоден з позицією відповідача, оскільки при встановленні іншої розрахункової величини у відповідності до правових позицій, відповідні зміни мають бути внесені і в колективний договір, а оскільки таких змін не відбулося, то, вважає, що має бути при визначенні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення застосована та розрахункова одиниця, що міститься в колективному договорі.

Вислухавши позиції сторін, дослідивши письмові докази, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Позивач до суду звернувся 16.07.2020 року, як то свідчить дата позовної заяви, тобто поза межами встановленого строку передбаченого ч.1 ст. 233 КЗпП України.

Під час розгляду справи сторони (позивач, відповідач) не заперечували проти того, що позивачу ОСОБА_1 була виплачена матеріальна допомога, розмір якої був визначений виходячи з відповідного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме:

-за період з 30.12.2017 по 05.02.2018 - 2202 гривні 50 копійок;

-за період з 08.10.2018 по 13.11.2018 - 2301 гривня 45 копійок;

-за період з 10.06.2019 по 18.07.2019 - 2401 гривня 25 копійок.

Стаття 233 КЗпП України передбачає, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення-місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Як вбачається з позовної заяви: позивач ОСОБА_1 29.10.2019 був звільнений наказом №293 від 29.10.2019 на підставі п.5 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з переходом на виборну посаду до Первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України виробничого підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо».

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення та розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був звільнений, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь звільненого працівника, у тому числі матеріальна допомога на оздоровлення не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат.

Ураховуючи викладене, виплата матеріальної допомоги на оздоровлення не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати.

Отже, за змістом норм чинного законодавства матеріальна допомога на оздоровлення за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто матеріальна допомога на оздоровлення не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Пунктом 3.1.13 Колективного договору, укладеного між адміністрацією і профспілковим комітетом Запорізького моторовагонного депо Придніпровської залізниці на 2015 рік (надалі - Колдоговір), зареєстрованого від 22.04.2015, термін дії якого продовжено по теперішній час, встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з положенням (додаток 2 дорожного колдоговору) за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги по професії, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

У 2015 році, коли укладався Колдоговір, мінімальна заробітна плата становила 1218 грн. згідно з Законом України «Про державний бюджет України на 2015 рік».

Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» мінімальна заробітна плата істотно зросла, а саме становила відповідно у місячному розмірі: з 1 січня - 3200 грн. у погодинному розмірі: з 1 січня - 19,34 грн. З 1 січня 2018 року відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата склала 3723 грн. З 1 січня 2019 року відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата склала 4173 грн.

Але, відповідно до п.п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-YIII від 06.12.2016 встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів і д о внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Зокрема, у пункті 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-YIII від 06.12.2016 зазначено:

«Установити, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів.

Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством.

До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб».

Відповідно до Статуту Акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 №735 (з послідуючими змінами) АТ «Укрзалізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» АТ «Укрзалізниця» повністю відповідає за зобов`язаннями, які передбачені Галузевою угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками щодо підприємств залізничного транспорту, до укладання нової відповідної угоди.

У відповідності до вищезазначеного спільною вказівкою голови правління ПАТ «Укрзалізниця» В. Бальчуна, члена Правління Ж. Марчека та голови Профспілки залізничників і транспортних будівельників України ОСОБА_4 від 29.03.2017 № Ц/6-25/713-17 та спільною постановою керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці ОСОБА_5 № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 постановлено застосовувати з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом».

Таким чином, вимога щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі не менше мінімальної заробітної плати не відповідає вимогам п.п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-YIII від 06.12.2016.

Невнесення до теперішнього часу відповідних змін до колективного договору не надає права працівникам вимагати виплат, які суперечать Закону, оскільки п.5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-YIII від 06.12.2016 чітко зазначено, що до внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб».

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Частиною 1 ст. 12 КЗпП України передбачено, що колективний договір укладається між власником або уповноваженим ним органом (особою), з однієї сторони, і первинною профспілковою організацією, які діють відповідно до своїх статутів, а у разі їх відсутності - представниками, вільно обраними на загальних зборах найманих працівників або уповноважених ними органів, з другої сторони.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Відповідно до ст.9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Виходячи з цього та з урахуванням вимог позивача, до них мають застосовуватися норми ЦК України.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Таким чином, з моменту прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-YIII від 06.12.2016 умови пункту 3.1.13 Колективного договору укладеного між адміністрацією і профспілковим комітетом Запорізького моторвагонного депо Придніпровської залізниці на 2015 рік, зареєстрованого від 22.04.2015, термін дії якого подовжено по теперішній час, в частині виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі не менше мінімальної заробітної плати не створюють юридичних наслідків для Відповідача у вигляді обов`язку виплачувати матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі не менше мінімальної заробітної плати.

Даний факт підтверджено позицією викладеною в постанові Верховного суду України від 05.06.2019 у справі № 377/424/17, про залишення в силі рішення суду Славутицького міського суду Київської області від 05 вересня 2017 року, яким відмовлено у виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017 із застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 1774-УІІІ від 06.12.2016 року.

Посилання позивача як на правову позицію з вирішення зазначеного спору саме на Постанову Дніпровського апеляційного суду по справі №211/7250/19 є безпідставним, та суперечить правовій позиції, оскільки, Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77-80 ЦПК України, докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Згідно ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В свою чергу, згідно ст. ст. 263, 264 ЦПК України, суд, вирішуючи справу суд повинен ухвалювати рішення, яке базується на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зокрема, суд під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Жоден суд не може ухвалити рішення, не витлумачивши норму закону, яку він застосовує.

Одним із завдань Верховного Суду є тлумачення закону як спосіб забезпечення однакового застосування закону всіма судами на території держави.

Відповідно до положень ч.1 ст.36 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» компетенцію забезпечення єдності практики покладено на Верховний Суд.

При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд зобов`язаний використовувати правові позиції Верховного Суду (Верховного Суду України), викладені у його постановах.

У випадку, якщо на час вирішення спору та прийняття рішення у справі існує декілька різних правових позицій Верховного Суду України щодо застосування однієї і тієї ж норми права до подібних правовідносин, суд при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин має право обрати одну із таких правових позицій Верховного Суду України, яка на його думку є більш обгрунтованою.

При цьому, у рішенні суд зобов`язаний зазначити про існування іншої правової позиції Верховного Суду України щодо застосування тієї ж норми права до подібних правовідносин та вказати підстави, з яких він з нею не погоджується.

Згідно з ч. 4-5 ст. 263 ЦПКУ, ч. 5, 6 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» закон не передбачає можливості відступу від правових висновків Верховного Суду. Вони є імперативними, обов`язковими для застосування.

Суд у відповідності до ст. 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» та ст. 263 ЦПК України має керуватися актуальними правовими висновками, сформульованими Верховним (а не апеляційним) судом, а саме - правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 05.06.2019 року (справа №»377/424/17), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.11.2020 року, (справа№200/9195/19-а, пров.№11-120заі20), з урахуванням пунктів 75 -78 якої:

-(п.75.) З прийняттям Закону № 1774-VIII в Україні було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата;

-(п.76.) Аналіз такого правового регулювання дає підстави зробити висновок про те, що законодавець, по-перше, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати; по-друге, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів усіх суддів застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений на 01 січня відповідного календарного року.

-(п.77) Положеннями частини першої статті 8 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників.

- (п.78.) За наведеного правового регулювання спірних правовідносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що в межах здійснення державного регулювання оплати праці, передбаченого статтею 8 Закону України «Про оплату праці», прийнято Закон № 1774-VIIІ, яким установлено особливі умови визначення посадових окладів працівників, а саме шляхом застосування як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість мінімальної заробітної плати.

Судом при здійсненні ним правосуддя не може бути використана неактуальна правова позиція Верховного Суду України, яка була заперечена Верховним судом (Верховним Судом України).

При ухваленні рішення по типовій справі, яке відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд повинен враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені в рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Під час розгляду справи позивачем не доведено факт порушення відповідачем його права та інтересу, оскільки отримана ним матеріальна допомога на оздоровленння за розміром відповідає Закону № 1774-VIII.

З урахуванням наведеного суд не вбачає підстав для застосування положень статті 233 КЗпП України в частині пропуску позивачем строку на звернення за судовим захистом, у якості підстави для відмови у задоволенні позову, про застосування якої відповідач звернувся до суду (ВП ВС, справа № 372/1036/15-ц, постанова від 07.11.18)

Керуючись ст.ст.12,13,81,258,259,263,265,268, ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця», структурний підрозділ «Запорізьке моторвагонне депо» про стягнення недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: І.Б. Жупанова