Ухвала

22 липня 2021 року

м. Київ

справа № 504/3354/16-ц

провадження № 61-11881ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 23 вересня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Одеської міської ради, Фонтанської сільської ради Лиманського району Одеської області про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до Одеської міської ради, Фонтанської сільської ради Лиманського району Одеської області про визнання права власності.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 02 грудня 1998 року № 1065 на базі сім`ї ОСОБА_1 створений дитячий будинок сімейного типу. 20 травня 2000 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та виконавчим комітетом Одеської міської ради, представництвом благодійної організації «Надія та житло для дітей в Україні», управлінням у справах сім`ї та молоді Одеської обласної державної адміністрації укладено угоду, відповідно до якої батькам-вихователям для розміщення дитячого будинку сімейного типу, наданий у службове користування на 20 років житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Пунктом 2.1.4 вказаної угоди передбачено, що після досягнення усіма вихованцями 18 років, за згодою сторін, зазначене житлове приміщення передається у спільну власність батьків та вихованців дитячого будинку сімейного типу.

У зв`язку зі змінами, які відбувалися у функціонуванні дитячого будинку сімейного типу, вони зверталися до Одеської міської ради з листами щодо виконання умов, передбачених пунктом 2.1.4 угоди від 20 травня 2000 року, та отримали відповідь, відповідно до якої розглядалося питання про передачу у дар зазначеного приміщення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та вихованцям, у зв`язку з досягненням усіма вихованцями вісімнадцятирічного віку. При цьому, єдиними застереженням були проблеми в оформленні права власності на земельну ділянку. У зазначеному будинку на теперішній час окрім ОСОБА_6 , ОСОБА_1 проживає ще 10 осіб, у тому числі вихованці дитячого будинку сімейного типу. Деякі з яких в теперішній час висловили бажання отримати у власність належну їм частину будинку шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Із урахуванням наведених обставин, позивачі, остаточно уточнивши свої вимоги, просили визнати за ними право власності у рівних частинах по 1/4 за кожним на нерухоме майно - житловий будинок, розташований на АДРЕСА_1 ; припинити право власності Одеської міської ради на зазначений житловий будинок; визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 23 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 03 червня 2021 року,відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що за умовами пункту 2.1.4 договору від 20 травня 2000 року можливість передання дитячого будинку сімейного типу можлива за умови досягнення усіма вихованцями повноліття та наявності згоди сторін, тобто, спільної згоди учасників правовідносин, у тому числі - Одеської міської ради. Під час розгляду справи встановлено відсутність згоди (яка є обов`язковою за умовами пункту 2.1.4. договору від 20 травня 2000 року) власника будинку - Одеської міської ради на передачу будинку у спільну власність позивачів. Тому, відсутні підстави для задоволення позову.

12 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 23 вересня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 червня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У поданій касаційній скарзі заявник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 23 вересня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Одеської міської ради, Фонтанської сільської ради Лиманського району Одеської області про визнання права власності повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак