ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 березня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 738/2227/19

Головуючий у першій інстанції Парфененко О. Я.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/269/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Покладом Д.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Менська міська рада Чернігівської області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

Відділ Держгеокадастру у Менському районі Чернігівської області, Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 06 листопада 2020 року (ухвалене о 12:08, повний текст рішення складено 16 листопада 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Менської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на земельну ділянку, -

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Менської міської ради Чернігівської області, в якому просила визнати за нею право приватної власності на земельну ділянку площею 0,23 га по АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовувала тим, що 27.10.2004 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу придбала у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 . При цьому, право власності на присадибну земельну ділянку за вказаною адресою, яка була фактично сформована та мала сталі межі, позивачка не набула, оскільки були відсутні відомості про оформлення прав на таку ділянку попередніми власниками.

У 2019 році позивачка дізналась, що спірна земельна ділянка згідно з Державним актом на право приватної власності на землю від 13.06.2000, який не скасований та не визнаний недійсним, була набута у приватну власність ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Її спадкоємцями були ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , але спадкові права на земельну ділянку не оформили з невідомих причин. З набуттям права власності на житловий будинок позивачка набула право власності і на присадибну земельну ділянку, на якій цей будинок розташований.

Крім того, позивачка більше 15 років постійно, відкрито та безперешкодно користується спірною земельною ділянкою та розміщеним на ній нерухомим майном, утримує, обробляє та обслуговує їх, що є підставою для набуття останньою права приватної власності на земельну ділянку в порядку набувальної давності відповідно до ст. 119 ЗК України та ст. 344 ЦК України.

Позивачка вважає, що оскільки земельна ділянка знаходиться на території м. Мена Чернігівської області, ніхто більше не заявив прав на неї, тому спір розв`язується між ОСОБА_1 , як власником житлового будинку та територіальною громадою м. Мена, як набувачем майна за процедурою відумерлості спадщини, з урахуванням положень ст. 377, 1277 ЦК України та ст. 120 ЗК України.

Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 06.11.2020 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Кутукова С.О., просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на незаконність рішення суду, неповноту і необ`єктивність дослідження наявних у справі доказів, неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що 27.10.2004 ОСОБА_1 придбала житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які набули право власності на зазначене домоволодіння від ОСОБА_6 в порядку спадкування, за яким, як похідне, до неї перейшло і право власності на присадибну земельну ділянку.

Заявниця зазначає, що не оформила прав на спільну земельну ділянку лише через відсутність документального оформлення таких прав у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , однак у подальшому було встановлено, що земельна ділянка належала ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, який не скасований, не визнаний недійсним і не анульований.

Указує, що суд першої інстанції помилково застосував положення ст. 22 ЗК України, в якій встановлено обмеження щодо передачі у власність іноземним громадянам земельних ділянок, адже ця норма не підлягає застосуванню до даних правовідносин, оскільки ОСОБА_1 не заявляла вимог про передачу їй у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності.

Стверджує, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що спірна земельна ділянка відноситься за цільовим призначенням до земель для ведення особистого селянського господарства, тоді як згідно із Державним актом на право приватної власності на землю на ім`я ОСОБА_6 земельна ділянка передана у власність останній для ведення особистого підсобного господарства саме до відповідного домоволодіння.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки адвоката Кутукова С.О., який підтримав апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, а рішення суду зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що з набуттям позивачкою права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, які розташовані на спірній земельній ділянці, до неї, як до нового власника цього нерухомого майна, в силу положень статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, не перейшло право власності на спірну земельну ділянку, так як продавці на момент укладення договору купівлі-продажу не мали права власності на цю земельну ділянку; спірна земельна ділянка є сформованою, відноситься до земель сільськогосподарського призначення, які за приписами статті 22 ЗК України не можуть передаватись у власність іноземцям. За відсутності підстав, передбачених ст. 119 ЗК України, суд також відмовив у визнанні права власності на спірну земельну ділянку за набувальною давністю.

З висновком районного суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 погоджується апеляційний суд, однак зазначеного суд дійшов з помилкових мотивів.

Судом у справі встановлено, земельна ділянка, площею 0,23 га по АДРЕСА_1 , щодо якої виник спір, належала за життя ОСОБА_6 відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН № 008172 від 13.06.2000, цільове призначення - для ведення особистого підсобного господарства (т. 1 а.с. 8).

За інформацією Відділу у Менському районі Головного Управління Держгеокадастру у Чернігівської області від 24.12.2019 відомості щодо скасування, визнання недійсним чи анулювання Державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ЧН № 008172 від 13.06.2000 відсутні, межі та розміри земельної ділянки не змінювались (т. 1 а.с. 10-11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла (т. 1 а.с. 9).

23.09.2004 Менською державною нотаріальною конторою до майна померлої ОСОБА_6 було заведено спадкову справу № 624/2004 (т. 1 а.с. 43, 49-54). Із матеріалів указаної спадкової справи вбачається, що за життя ОСОБА_6 також належав жилий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 11.11.1999 (1/2 частка) та свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.12.1999 (1/2 частка), який вона за заповітом від 10.07.2001 заповідала ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

23.09.2004 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом, згідно з якими останні набули у приватну власність по 1/2 частині кожний житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований у АДРЕСА_1 .

27.10.2004 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 продали ОСОБА_1 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу житловий дерев`яний будинок з надвірними будівлями, розташований у АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 7, 75-83). Позивачка ОСОБА_1 на даний час є власницею вказаного будинку (т.1 а.с. 32).

30.04.2015 померла ОСОБА_8 , до майна померлої Менською районною державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 232/2015 (т. 1 а.с. 64-65, 73, 93-112), із матеріалів якої вбачається, що її спадкоємицею за заповітом є ОСОБА_2 , останній видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом, реєстрові № 3078 та № 3080 (т. 1 а.с. 107, 110) на:

- земельну ділянку площею 3,2840 га, що розташована на території Менської міської ради Менського району Чернігівської області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:000:0247;

- земельну ділянку площею 0,6722 га, що розташована на території Ушнянської сільської ради Менського району Чернігівської області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :06:000:0260.

20.07.2016 помер ОСОБА_7 , до майна померлого Менською районною державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 346/2016, із матеріалів якої вбачається, що із заявами про прийняття спадщини звернулись син померлого - ОСОБА_3 (за законом) та ОСОБА_2 (за нотаріально посвідченим заповітом) (т. 1 а.с. 66-67, 74, 113-143).

На замовлення ОСОБА_1 у 2020 році виготовлена Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення особистого підсобного господарства площею 0,2252 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 149-161).

13.04.2020 здійснена державна реєстрація земельної ділянки за вказаною вище адресою, присвоєно кадастровий номер :01:002:1098 (т. 1 а.с. 145-147).

Суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до Закону, має право й зобов`язаний визначати суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови ВП ВС від 17.04.2018 справа № 523/9076/16-ц (п. 41); від 20.06.2018 справа № 308/3162/15-ц (п.49)).

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила його суб`єктивні права, свободи чи інтереси. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.

Частиною 1 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями частини 1 ст. 4, ст. 12, 13 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Залучення до участі у справі співвідповідачів, заміна неналежного відповідача можливі лише при розгляді справи у суді першої інстанції за клопотанням самого позивача (ст. 51 ЦПК України).

Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного перегляду справи позивач не вправі змінювати позовні вимоги шляхом їх збільшення, апеляційний суд не може залучати до участі в справі іншого чи додаткового відповідача, зміни у складі учасників процесу можуть мати місце на відповідній стадії процесу лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві, що відповідає приписам ст. 23-24, 43, 49-51, 55 ч. 1, 367, 368 ч. 1 ЦПК України.

Таким чином, по захист своїх порушених прав особа може звернутися до суду не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права приватної власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_1 єдиним відповідачем зазначила Менську міську раду Чернігівської області.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка площею 0,23 га, за адресою: АДРЕСА_1 , не належить до земель комунальної власності, рішенням виконкому Менської міської ради № 427 від 24.12.1999 вона була передана у приватну власність ОСОБА_6 , про що видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН № 008172 від 13.06.2000.

Після смерті ОСОБА_6 спадкоємцями її майна, зокрема будинку по АДРЕСА_1 , який розташований на спірній земельній ділянці, за заповітом були ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які свої права на земельну ділянку належним чином не оформили. Спадкоємцями майна померлих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалою суду першої інстанції від 14 квітня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були залучені до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

При розгляді справи районним судом ОСОБА_3 , як спадкоємець померлого батька ОСОБА_7 , наголошував на тому, що він має право на спірну земельну ділянку.

Із викладеного вище вбачається, що вирішення позову по суті щодо визнання права власності на спірну земельну ділянку безпосередньо стосується прав, законних інтересів та обов`язків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як спадкоємців померлих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , однак зазначене районним судом залишено поза увагою, останні до участі у справі як належні відповідачі (співвідповідачі) не були залучені.

У свою чергу, апеляційний суд не має процесуальних повноважень щодо залучення до участі в справі інших осіб як співвідповідачів чи заміни неналежного відповідача, колегія суддів апеляційного суду позбавлена можливості вирішувати питання про їх права та обов`язки шляхом ухвалення нового рішення.

Доводи апеляційної скарги, які стосуються обґрунтованості позову, доведеності обставин, що підлягають доказуванню, інших обставин по суті спору не підлягають перевірці за наявності процесуальних порушень та не впливають на висновок про необхідність відмови у задоволенні позову. Позов у справі за відсутності належного відповідача, співвідповідача не міг бути вирішений по суті відповідно до закону незалежно від того, якими фактичними обставинами та правовими нормами він обґрунтовувався.

Разом з тим, зазначені обставини не перешкоджають позивачці звернутися до суду з позовом до належних відповідачів відповідно до вимог процесуального закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Отже, апеляційний суд вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення суду першої інстанції, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови. У зв`язку з цим апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 06 листопада 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 березня 2020 року.

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко