Справа № 310/3326/19
РІШЕННЯ

Іменем України

15 березня 2021 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Кошевої О.А.,

за участю секретаря судового засідання - Ледовської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Бердянської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: КП «Житлосервіс-2а» БМР про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням гуртожитку, -

ВСТАНОВИВ:

Бердянська міська рада звернулась з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: КП «Житлосервіс-2а» БМР про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зазначивши, що гуртожиток по АДРЕСА_1 є власністю територіальної громади міста Бердянська в особі Бердянської міської ради на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Рішенням Бердянської міської ради від 18.02.2016 № 56 Про перейменування назв вулиць, проїздів, площ, проспектів, скверів, бульварів в м. Бердянськ вулиця Кірова перейменована у вулицю Європейську. У відповідності до довідки балансоутримувача будинку КП Житлосервіс-2а від 28.03.2019 № 645 в кімнаті АДРЕСА_2 зареєстровано місце постійного проживання ОСОБА_1 .

Позивач зазначив, шо згідно ордеру від 23.01.2006 № 329 виданого ОСОБА_1 , він має право займати ліжкомісце в кімнаті АДРЕСА_2 .

Позивач зазначив, що 06.12.2017, 14.06.2018 та 15.11.2018 були проведені обстеження кімнати на предмет проживання відповідача - ОСОБА_1 . У ході обстеження було встановлено, що ОСОБА_1 в кімнаті АДРЕСА_2 не мешкає. Зі слів сусідів ОСОБА_1 не проживає за місцем реєстрації більше року та за вищевказаною адресою не з`являється, існує заборгованість за послуги з централізованого опалення, яка складає 5692, 19 грн та заборгованість за послуги з водопостачання та водовідведення, яка складає 3624, 12 грн.

Позивав зазначив, що інформація щодо причин непроживання відповідача за місцем реєстрації у нього відсутня, будь-які заяви від відповідача з цього приводу на адресу Бердянської міськради, її виконкому та КП Житлосервіс- 2а не надходили.

Представник позивача у судове засідання 15.03.2021 року не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, підтримав позовні вимоги з підстав викладених в позові, просив його задовольнити.

Пердставник відповідача та відповідач у судове засідання 15.03.2021 року не з`явилися, надали заяву про розгляд справи без їх участі, в задоволенні позову просили відмовити у повному обсязі.

Третя особа КП «Житлосервис 2А» в судове засідання не з`явився, про причини неявки до суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності та відзив не надав, хоча повідомлений в установленому порядку про місце та час розгляду справи, у судове засідання викликався судовими повістками з повідомленням.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи прийшов до наступних висновків.

В судовому засіданні встановлено, що будинок гуртожитку по по АДРЕСА_1 перебуває у власності територіальної громади міста Бердянська в особі Бердянської міської ради на підставі свідоцтва про право власності на гуртожиток від 02.11.2002 року, виданого на підставі рішення Бердянської міської ради.

Згідно рішення Бердянської міської ради від 18.02.2016 № 56 Про перейменування назв вулиць, проїздів, площ, проспектів, скверів, бульварів в м. Бердянськ вулиця Кірова перейменована у вулицю Європейську.

Відповідно до довідки балансоутримувача будинку КП «Житлосервіс - 2а» від 28.03.2019 року № 645, в кімнаті № НОМЕР_1 по АДРЕСА_3 зареєстровано місце постійного проживання ОСОБА_1 .

Згідно ордеру від 23.01.2006 № 329 ОСОБА_1 має право займати ліжкомісце в кімнаті АДРЕСА_2 .

Як вбачається з довідки № 645 від 28.03.2019 року у кімнаті АДРЕСА_2 зареєстрована одна особа ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Статтею 71 Житлового кодексу України передбачено збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем протягом шести місяців, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться у судовому порядку.

Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться у судовому порядку.

Відповідно до Аналізу судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.08.2013 застосування Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" розмежовують правовий режим гуртожитків, житлові приміщення у яких підлягають приватизації та правовий режим гуртожитків, які призначені для тимчасового проживання.

Оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України Про приватизацію державного житлового фонду, прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК УРСР.

Щодо мешканців інших гуртожитків, на яких не поширюються гарантії, передбачені Закону України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків, то такі гуртожитки призначені для тимчасового проживання осіб, тому щодо мешканців цих гуртожитків правила статей 71, 72 ЖК УРСР не поширюються.

Також, відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦПК України та з урахуванням подібності за змістом правовідносин саме щодо користування жилою площею у гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутньою особою права на жиле приміщення застосовують і в разі тимчасової відсутності у гуртожитку особи, якій у ньому надавалася жила площа.

Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається,що переривається і строк тимчасової відсутності.

У відповідності до п.10 Постанови пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року №2 «про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

В актах від 06.12.2017 року, 14.06.2018 року та 15.11.2018 року зазначено, що ОСОБА_1 в кімнаті АДРЕСА_2 не проживає більше року. Однак суд не може прийняти до уваги ці акти, так як вони складались в денний час, та особи які приймали участь в їх складанні зокрема ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які були допитані в судовому засіданні в якості свідків, пояснили, що зі слів сусідів ОСОБА_1 їм було відомо, що останній рано виходив з дому та пізно повертався. Також ОСОБА_2 додала,що вона часто зустрічала ОСОБА_1 біля гуртожитку. Тому відсутність відповідача в кімнаті гуртожитку на момент складання трьох актів, не може свідчити що ця особа взагалі не проживає в гуртожитку та відсутня без поважних причин понад встановлені строки.

Відповідно до довідки № 637 про заборгованість по оплаті за централізоване опалення видана ОСОБА_1 про те, що за адресою АДРЕСА_3 , к.62 заборгованість відсутня.

Згідно до довідки № 410 виданої комунальним підприємством «Бердянськводоканал» БМР, проте що за адресою вул.Європейська, буд.82, к.62 заборгованість за водопостачанням та водовідведення відсутня.

Відповідно до положення Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» згідно зі статтею 19 якого заборонено виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків без надання їм іншого житла, придатного для постійного проживання. Ч 2. Виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків відповідно до цього Закону допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей, на підставі рішення, прийнятого відповідно до частини першої статті 20 цього Закону.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 вселився до к. АДРЕСА_2 , з підстав, що не суперечать пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, тривалий час користується цим житлом, отже право користування відповідача вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції.

Таким чином, суд, оцінивши всі докази в їх сукупності, вислухавши свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ураховуючи довідки про відсутність заборгованості за оплату комунальних послуг, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову Бердянської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: КП «Житлосервіс-2а» БМР про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням гуртожитку,відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 ЦПК України рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу. Якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України

Позивач Бердянська міська рада, пл.Єдності,2, м.Бердянськ, Запорізька область,71100, .

Відповідач ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Суддя О. А. Кошева