Провадження № 2/161/757/21
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого- судді Кирилюк В.Ф.

при секретарі Самолюк І.М.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Терещука Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

27 липня 2020 року (згідно відмітки на конверті, в якому надійшов позов) Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі позивач, АТ «Альфа-Банк») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач, ОСОБА_2 ) про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 липня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем був укладений кредитний договір №070-22079/07, відповідно до якого, банк надав, а відповідач отримала кредит у розмірі 60 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків річних та кінцевим терміном повернення коштів до 10 липня 2016 року.

Позивач зазначає, що відповідач не виконала умови кредитного договору та не повернула у строк, встановлений у ньому, суму заборгованості у розмірі 2 025 577,44 грн., на яку позивач, за період з 03 липня 2017 року по 03 липня 2020 року нарахував 3% річних, відповідно до ст.625 ЦК України, у розмірі 185 171,54 грн., а також інфляційні втрати у розмірі 500 317,61 грн., які і просить суд стягнути з відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні та у письмовому відзиві позов заперечив, а також зробив заяву про застосування строку позовної давності.

Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 липня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем був укладений кредитний договір №070-22079/07, відповідно до якого, банк надав, а відповідач отримала кредит у розмірі 60 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків річних та кінцевим терміном повернення коштів до 10 липня 2016 року (а.с.5-8).

На забезпечення виконання вищенаведеного кредитного договору 18 липня 2006 року між Банком та ТОВ «Українські страви» було укладено з Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ковальчук Л.С., зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №898, відповідно до умов якого в іпотеку Банку було передано нежитлове приміщення загальною площею 794,60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Господарського суду Волинської області від 06 вересня 2016 року №903/1215/15, в рахунок погашення заборгованості за Договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №070-22-70/06 від 18.07.2006р. ОСОБА_2 в сумі 2025577,44 грн., в тому числі 73349,30 доларів США, що еквівалентно 1608754,35 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 19004,57 доларів США, що еквівалентно 416823,09 грн. - заборгованість за відсотками, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 29.09.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ковальчук Л.С., зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №898, - нежитлове приміщення загальною площею 794,60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належать на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю Українські страви (43000, Волинська обл., місто Луцьк, вул. Ковельська, буд.82, ).

Визначено спосіб реалізації предмету застави шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження".

Встановлено, що початкова вартість предмету іпотеки для його реалізації на прилюдних торгах становить 1 010 000,00 грн. (а.с.20-25).

В матеріалах справи відсутні будь-які судові рішення про стягнення з відповідача основної суми боргу.

Надаючи свою правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно частини першої статті 267 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Відповідно до статті 625 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що:

(1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;

(2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

(3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року №757/44680/15-ц.

В розглядуваному випадку, як встановлено судом, кінцевим строком повернення відповідачем основної суми кредиту та договірних відсотків було 10 липня 2016 року, як було визначено у кредитному договорі.

Позивач, починаючи з дня укладення кредитного договору, до суду з будь-якими вимогами до відповідача стосовно стягнення основної суми боргу не звертався, а звернувся в порядку господарського судочинства до майнового поручителя (іпотекодавця), але з вимогами не про стягнення боргу, а про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до висновків, які наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року №523/10225/15-ц, позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається.

Це означає, що пред`являючи у 2015 році позов до майнового поручителя - Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські страви», позивач перервав позовну давність лише до цього відповідача, і лише стосовно вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовну давність до основного боржника - ОСОБА_2 , ці дії не переривають.

Будь-яких інших обставин для переривання строку позовної давності, які передбачені у ст.264 ЦК України, судом не встановлено.

Оскільки строк виконання основного зобов`язання був встановлений до 10 липня 2016 року, а до суду позивач звернувся лише 27 липня 2020 року, він пропустив загальний трьохрічний строк позовної давності до вимог про стягнення кредитної заборгованості з відповідача. Тому така вимога не може бути захищена у судовому порядку, але її добровільне виконання не є безпідставно набутим майном, з огляду на що зобов`язання між позивачем та відповідачем стосовно повернення основної суми боргу є натуральним.

Позивач, як кредитор в натуральному зобов`язанні, не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, що є підставою для відмови у задоволенні позову через його безпідставність.

Керуючись ст.ст.141, 265, 280 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачем у справі є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», МФО 300346, , адреса місцезнаходження 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100

Відповідачем у справі є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ), адреса місця проживання АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено та підписано 11.03.2012 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.Ф. Кирилюк