Справа № 522/8319/21
Провадження № 2/522/6676/21
20 липня 2021 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Домусчі Л.В.,
за участю секретаря судового засідання - Лисенко А.О.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
До Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову, зокрема, вказано, що ОСОБА_1 звернулась до АТ «КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 12.05.2010 року. При підписанні анкети-заяви ОСОБА_2 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві. Відповідач ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується підписом відповідача у анкеті-заяві, де є відповідні запевнення відповідача щодо ознайомлення та надання документів у письмовому виді, а також наказом банка про їх затвердження. Заявою Відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ "ПриватБанк", які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. Також вказували, що свідченням приєднання до угоди відповідача та дія Договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів. Виконання відповідачем Договору вбачається також із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, де зазначені операції щодо використання кредитного ліміту, операції щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування (виписка по рахунку та розрахунок заборгованості додаються до позовної заяви). Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок (що підтверджується випискою по рахунку) та встановлено кредитний ліміт у розмірі 11 300 грн., що зазначений у Довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п.2.1.1.2.3, Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.
АТ КБ "ПриватБанк" стверджував, що свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме згідно з п. 2.1.1.12.3. Проте, відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором та підтверджується випискою по рахунку.
У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 19.04.2021 року має заборгованість - 30 374, 92 грн., з яких: 14 406, 16 грн - заборгованість за тілом кредиту; 15 543, 06 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 425,70 грн. - нарахована пеня.
Із посиланням на те, що відповідач свої зобов`язання не виконує добровільно, останні звернулись до суду з дійсним позовом, проте просили стягнути лише частину заборгованості у розмірі 30 149, 22 грн., з яких 14 406, 16 грн - заборгованість за тілом кредиту; 15 543, 06 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 200, 00 грн. - нарахована пеня.
Ухвалою суду від 26.05.2021 року провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Розгляд справи 23.06.2021 року був відкладений на 20.07.2021 року у зв`язку з відсутністю доказів належного сповіщення сторін.
Станом на 20.07.2021 року відзив на позов від відповідача не надходив, про розгляд справи була сповіщена належним чином. У матеріалах справи наявна заява представника банку, згідно якої просив розглядати справу за їх відсутності та не заперечував проти заочного розгляду справи.
Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України.
Суд вважає за можливе розглянути справу у відповідності до ст.ст.280,281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, а від відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, відомостей про причини неявки не надійшло.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою складення судового рішення є 20.07.2021 року.
Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до наступного.
Судом встановлено, що на а.с.34 міститься заява ОСОБА_1 від 12 травня 2010 року про приєднання до Умов надання банківських послуг в ПриватБанку.
Своїм підписом в заявах відповідач засвідчила, що ознайомлена з Умовами надання банківських послуг та Тарифами банку і згоден з тим, що запропоновані банком Умови та Тарифи разом з цією заявою складають договір про надання банківських послуг.
Проте, анкета-заявка не містить відміток щодо виду картки, яку відповідач бажала відкрити на своє ім`я, щодо розміру відсоткової ставки, та інші умови на які вона погодилась, а містять лише ідентифікуючі дані відповідної особи (ПІБ; дата народження; ІНН; серія, номер, дата видачі паспорту; місце проживання; номер телефону; дівоче прізвище матері).
До вказаної анкети-заяви банком надану довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с.35), підписану ОСОБА_1 12.05.2010 року, згідно якої визначено наступні умови кредитування:
- базова відсоткова ставка на місяць - 3,0%;
- пеня за несвоєчасне погашення кредиту: пеня = пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) = (базова процентна ставка по договору)/30 нараховується за кожен день прострочки кредиту; пеня (2) = 1% от заборгованості, проте не менше 10 грн на місяць, нараховується 1 раз на місяць, за наявності прострочки по кредиту чи процентам 5 та більше днів при виникненні прострочки на суму більше 50 грн.;
- штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 120 днів, - 500 грн. +5% від суми позову;
- процентна ставка (на місяць) на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування -4,5%.
Згідно наданої позивачем довідки про видачу кредитних карток (а.с.33), відповідачці 17.05.2010 року була видана кредитна картка № НОМЕР_1 , зі строком дії до 01/14.
Також, згідно даної довідки (а.с.33), відповідачці було відкрито ще декілька рахунків:
-23.12.2013 року - № НОМЕР_2 зі строком дії 06/15;
-23.12.2013 року - № НОМЕР_3 зі строком дії 06/15;
Згідно наданої банком довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (а.с.32)), страт карткового рахунку № НОМЕР_1 зазначено 17.05.2010 року. При цьому зазначено про зміну кредитного ліміту, зокрема, 05.06.2011 року - збільшення кредитного ліміту до суми 10 300 грн, 17.01.2014 року - збільшення кредитного ліміту до суму 11 300 грн..
На а.с.19-31 міститься виписка з рахунку за договором б/н станом на 23.04.2021 року, клієнт - ОСОБА_1 , з якої вбачається, що остання операція по рахунку № НОМЕР_1 датована 17.01.2014 року - збільшення кредитного ліміту; залишок після операції зазначено -10 289, 38 грн., до цього остання поповнення рахунку було 30.12.2013 року на суму 100 грн.. (а.с.29).
На а.с.4-18 знаходяться розрахунки заборгованості за договором б/н від 12.05.2010 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом - ОСОБА_1 станом на 31.10.2020 року, станом на 19.04.2021 року, згідно якого визначено заборгованість позичальника за договором від 12.05.2010 року у розмірі 30 374, 92 грн., з яких:
-14 406, 16 грн - заборгованість за тілом кредиту;
-15 543, 06 грн. - заборгованість за простроченими відсотками;
-425,70 грн. - нарахована пеня.
На а.с.36-61 знаходяться копія витягу з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» та копія Умов та Правил надання банківських послуг.
Вирішуючи спір суд виходить із наступного.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
При цьому ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Відповідно до ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Суд звертає увагу на те, в обґрунтування вимог АТ «КБ «ПриватБанк» зазначає, що суть договору приєднання, який було укладено сторонами, полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Однак, такі доводи позивача не приймаються судом, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують факт погодження сторонами всіх істотних умов договору.
Суд вбачає, що анкета-заява була підписана ОСОБА_1 12.05.2010 року, при цьому вона не містить будь-яких відомостей щодо умов кредитування та з приводу бажаної позичальником типу картки. В анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АК «КБ «ПриватБанк» від 12.05.2010 року процентна ставка не зазначена. Також у цій заяві відсутні умови договору щодо строку виконання зобов`язань з повернення кредиту, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Будь-яких заяв відповідача про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, діючих на момент видачі кредитної картки на підставі анкети-заяви від 12.05.2010 року відповідачу.
Відсутність підпису відповідача на Умовах та Правилах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.
Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.
Умови та Правила надання банківських послуг, надані банком до позову, не містять підпису відповідача.
Позивач у свою чергу не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі № 6-2320цс16.
Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що зазначено у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 у справі № 6-16цс15.
Ураховуючи викладене, а також встановлені обставини про відсутність у матеріалах справи заяв відповідача про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в наступних редакціях і самих примірників Умов та Правил у нових редакціях, суд відхиляє доводи позивача про те, що підписанням 12.05.2010 року анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг відповідач погодився з умовами та правилами надання банком послуг.
У редакції Умов та Правил надання банківських послуг, наявних в матеріалах справи, зазначені положення відсутні, а також не погоджені підстави і розмір нарахування штрафних санкцій, зокрема відсотків, які просить стягнути позивач.
Також, суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, про те, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
При цьому Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
«У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в
ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів містив умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами відповідно до вимог статті 625 ЦК України та неустойки у зазначеному банком розмірі.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом,, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами та визначеної відповідальності позичальника за порушення виконання взятих на себе зобов`язань, наданий банком витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах справи, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 12.05.2010 року шляхом підписання Анкети-заяви.
У матеріалах справи наявна довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с.35), підписана ОСОБА_1 12.05.2010 року, згідно якої визначено наступні умови кредитування:
- базова відсоткова ставка на місяць - 3,0%;
- пеня за несвоєчасне погашення кредиту: пеня = пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) = (базова процентна ставка по договору)/30 нараховується за кожен день прострочки кредиту; пеня (2) = 1% от заборгованості, проте не менше 10 грн на місяць, нараховується 1 раз на місяць, за наявності прострочки по кредиту чи процентам 5 та більше днів при виникненні прострочки на суму більше 50 грн.;
- штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 120 днів, - 500 грн. +5% від суми позову;
- процентна ставка (на місяць) на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування -4,5%.
Між тим, із розрахунку заборгованості станом на 31.10.2020 року (а.с.4-17) вбачається, що банком застосовано зовсім інший розмір процентної ставки (36% - поточна; 72% - прострочена), ніж зазначено у довідці від 12.05.2010 року.
Окрім того у розрахунку заборгованості станом на 31.10.2020 року та станом на 19.04.2021 року, не містять даних щодо ставки пені, за якою вона нараховувалась.
За змістом ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.
10 січня 2009 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ, яким ЦК України доповнено ст. 1056-1, якою передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору; установлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку; умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.
Таким чином, рішення банку щодо збільшення процентної ставки за кредитом в односторонньому порядку, які прийняті з 10 січня 2009 року, є неправомірними.
Отже, суд вважає, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, визначених банком у розрахунку заборгованості.
Окрім того, суд вбачає, що старт карткового рахунку, за яким банком нараховано заборгованість та пред`явлено вимоги про її стягнення, відбувся 12.05.2010 року (зі строком дії до 01/14). Заборгованість же банком нарахована станом на 19.04.2021 року, тобто поза межами дії карткового рахунку, відкритого 12.05.2010 року. При цьому, матеріали не містять доказів щодо подальшої пролонгації даної картки.
Довідка банку (а.с.33) містить відомості щодо видачі інших карток, проте неможливо дійти до висновку, що вони були видані внаслідок пролонгації картки від 12.05.2010 року, оскільки строки їх видачі та дії є такими, що видані раніше строку закінчення карткового рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на підставі спірної анкети-заяви від 12.05.2010 року.
Надана ж банком виписка містить відомості про здійснення фінансових операцій також за період із 17.05.2010 року до 01.11.2020 року, та встановити із наданих даних час утворення та розмір заборгованості по кредитним коштам та її складових, перевірити правильність нарахування заборгованості неможливо, оскільки вона містить відомості щодо фінансових операції поза межами строку дії карткового рахунку № НОМЕР_1 , а також за іншими картковими рахунками, які між тим відношення до анкети -заяви від 12.05.2010 року не мають (на спростування цього доказів із боку позивача надано не було).
Також виписка не містить достатніх даних про особу, яка її здійснила, оскільки крім підпису цієї особи, інші ідентифікуючі дані відсутні (прізвище, посада).
Отже, при таких обставинах дана виписка не може бути прийнята судом як допустимий і належний доказ на підтвердження фактів, які підлягають доказуванню у даній справі.
Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 13.06.2018 року у справі № 733/608/16-ц.
Верховний Суд у своїй постанові від 27.03.2020 року по справі № 703/3063/18 прийшов до висновку, що у зв`язку з ненаданням банком доказів видачі кредитної картки та розміру кредиту, суд позбавлений можливості перевірити розмір нарахованих суми боргу відповідачу.
Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року в справі № 703/3063/18.
За викладеного, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог банку в частині стягнення 15 543, 06 грн. - заборгованості за простроченими відсотками; 425,70 грн. - нарахованої пені.
Із приводу тіла кредиту суд зазначає наступне.
Як вже зазначалось, згідно матеріалів справи відповідач отримала від банку кредит у вигляді встановленого кредитному ліміту на платіжну картку. Згідно позову, кредитний ліміт відповідача був збільшений останнього разу 17.01.2014 року до суму 11 300 грн., що також відповідає даним довідки банку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на відповідача.
Як вбачається з руху коштів по картковому рахунку, відповідач користувалась указаними кредитним коштами, тобто прийняла дані зміни розміру кредитного ліміту, і на такі умови договору погодилась, принаймні своїми подальшими діями це підтвердила, даної обставини або даних змін умов договору не оспорила.
Отже, суд вбачає, що позивач управі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За таких обставин суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 11 300, 00 грн., що відповідає встановленому кредитному ліміту на платіжну картку.
У свою чергу, вимоги банку щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі, що перевищує ліміт (на суму 3106.16 грн.), задоволенню не підлягають.
За розглядом справи судом не встановлено, що анкета-заява від 12.05.2010 року, підписана ОСОБА_1 , має будь-яке відношення до інших карткових рахунків від 23.12.2013, зі строком дії 06/15, відомості про які відображені у виписці банку; також відсутні докази того, що сторони обумовили та визначили належним чином умови кредитування (зокрема, за процентами та пенею), застосовані банком у розрахунку заборгованості.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
За викладеного, сул прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог банку.
Судом встановлено, що за подання даного позову позивач поніс додаткові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270 гривень, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням на зазначену суму.
Враховуючи те, що позов банку був задоволений лише частково, то суд стягує судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам (37,2%) в сумі 844,44 грн. (37,2% х 2270 грн.).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.16, 203, 207, 509, 524, 525, 526, 530, 536, 549, 550-551, 610-612, 625-626, 629, 638, 639, 640, 1048, 1050, 1052, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 27, 43, 64, 76, 81, 89, 95, 133, 141, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України; суд -
Позовну заяву Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
В іншій частині позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси, а в разі, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання)без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено 20.07.2021 року.
Суддя: Домусчі Л.В.