З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14.07.2021 року Гайворонський районний суд Кіровоградської області в складі:
головуючого судді Гришака А.М.,
з участю секретаря судового засідання Зеленко О.І.,
позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Медвідя В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в місті Гайворон, Кіровоградської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-
01.04.2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю в цілому на житлову двокімнатну квартиру загальною площею 49,17 кв. м. з кухнею, коридором, вбиральнею, верандою, відділенням хліва, відділенням погребу, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Свої вимоги мотивує тим, що з кінця 80-х років минулого століття, зі згоди попереднього власника, ОСОБА_3 , його донька ОСОБА_1 (далі - Позивачка), вселилась до житлової квартири АДРЕСА_2 для здійснення постійного догляду та піклування за своїми похилого віку батьками. Починаючи з указаного часу, Позивачка постійно проживає в зазначеній житловій квартирі. У 1993 році ОСОБА_3 помер. Власником вказаної квартири в порядку спадкування за законом стала мати Позивачки, ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 01.12.1993 року. ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_1 . За життя ОСОБА_4 склала заповіт від 01.12.1995 року, посвідчений Гайворонською державною нотаріальною конторою, згідно якого все свої майно вона заповіла своїм донькам - ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
ОСОБА_1 прийняла спадщину та одержала свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частину житлової квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом на спадщину, виданим Гайворонською районною державною нотаріальною конторою 29.07.2005 року, зареєстрованого в Ульяновському МБТІ, запис в реєстровій книзі №3584 від 29.07.2005 року. Відтак, з 2005 року Позивачка стала власником Ѕ частини вказаної квартири.
ОСОБА_5 спадщину прийняти не встигла, оскільки померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про її смерть серії НОМЕР_2 . Як вбачається з інформаційних довідок зі Спадкового реєстру, спадщину після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 (спадкова справа №714/2017), оформив її син, ОСОБА_2 , який отримав свідоцтва від 14.07.2018 року про право на спадщину на житлову квартиру АДРЕСА_3 та грошові вклади на загальну суму 240,51 грн. Тобто власник іншої Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 , відсутній.
Фактично, починаючи з 2005 року й по даний час, ОСОБА_1 відкрито та безперервно проживає в усій житловій квартирі, утримує її, сплачуючи всі необхідні комунальні платежі та підтримує в належному стані, тобто володіє і користується всією квартирою безперешкодно протягом 16 років, що підтверджується домовою книгою на квартиру АДРЕСА_2 , технічним паспортом на квартиру, квитанціями про оплату за постачання електричної енергії, за надані комунальні послуги. У 2020 році з метою оформлення домоволодіння, Позивачка намагалася виготовити новий технічний паспорт, однак не змогла оформити своє право, оскільки визнання права власності за набувальною давністю вирішується виключно в судовому порядку. Беручи до уваги, що Позивачка добросовісно заволоділа вказаним нерухомим майном, безперешкодно та відкрито, володіє та користується вказаною житловою квартирою в цілому починаючи з 2005 року, утримує її в належному та придатному для проживання стані, сплачує кошти за надані комунальні послуги та послуги з електропостачання, вживає заходи до її охорони та збереження, а тому вважає, що її права та законні інтереси підлягають судовому захисту шляхом визнання права власності за набувальною давністю на вказане нерухоме майно в цілому.
В судовому засіданні позивач та представник позивача - адвокат Медвідь В.А. позов підтримали та навели доводи, аналогічні викладеним в позовній заяві. Крім того, позивач в судовому засіданні вказала, що у спірну квартиру вона заселилася в 2005 році, після смерті батьків, та проживала сама.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про поштове повідомлення про отримання судової повістки.
Зважаючи на те, що відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, заяв про причини неявки чи про відкладення, відзиву не подав, суд на підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України розглянув справу за його відсутності та згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судовому засіданні, кожен окремо, вказали, що живуть по сусідству з позивачем та те, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 безперервно з 2005 року.
Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 23.04.2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового засідання.
Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 24.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача адвоката Медвідя В.А., дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи та на підставі пояснень позивача, його представника. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76, ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.12.1995 року, виданого державним нотаріусом Гайворонської державної нотаріальної контори, ОСОБА_8 успадкувала після смерті свого чоловіка ОСОБА_9 житлову квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , 2/5 частин хліва «Б», льох «Б1» (а. с. 10).
Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 7).
Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.07.2005 року, виданого державним нотаріусом Гайворонської державної нотаріальної контори, спадкоємицею зазначеного в заповіті майна ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 є в Ѕ частині ОСОБА_1 . Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво, складається з житлової квартири номер АДРЕСА_4 АДРЕСА_5 . На Ѕ частину спадкового майна, належну спадкоємиці за заповітом ОСОБА_5 , свідоцтво про право на спадщину ще не видано (а. с. 12).
Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 8).
Згідно копії Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №57794764 від 04.10.2019 року, параметри запиту ОСОБА_5 , відкрита спадкова справа номер у спадковому реєстрі 61784292 та видано свідоцтво про право на спадщину (а. с. 13).
Згідно копії Витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі спадкоємцем після померлої ОСОБА_5 померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 значиться ОСОБА_2 (а. с. 14).
Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.07.2018 року виданого державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори, спадкоємцем зазначеного у свідоцтві майна ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 є її син ОСОБА_2 . Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з: квартири АДРЕСА_3 (а. с. 16).
Згідно копії Домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у буд. АДРЕСА_1 , заведена:13.12.17 року ОСОБА_1 зареєструвалась в даній квартирі 15.12.2017 року (а.с. 21-22).
Згідно копій квитанцій про сплату за житлово-комунальні послуги, ОСОБА_1 сплачує за комунальні послуги за квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з 2013 року по 2021 рік (а.с. 23-30).
Згідно з статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.
Згідно з п.п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року № 2 у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.
Згідно з положеннями ч. 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України.
У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказав на те, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вказаним позовом, в його обґрунтування в судовому засіданні посилається на те, що вона в 2005 році вселилась у спірну квартиру та відкрито нею користується, вважає себе повноцінним власником цієї квартири, оскільки користується нею понад 15 років, а тому вважає, що є такою особою, яка набула право власності на нерухоме майно відповідно до ст. 344 ЦК України.
Так, стаття 344 ЦК України вказує, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Згідно Цивільного Кодексу України виникнення права власності, як набувальна давність, виникає при вирішенні юридичної долі задавненого майна, власник якого пропустив позовну давність і не може повернути собі майно назад. Потреба у набувальній давності виникає і у випадку придбання майна на законних підставах, коли власник втрачає необхідні докази свого статусу і, проволодівши достатній час таким майном, не може довести своїх прав.
Умовами виникнення права власності за давністю володіння є: 1) добросовісність; 2) відкритість; 3) безперервність: 4) тривалість володіння.
Тривалість володіння - для виникнення права власності на нерухоме майно передбачає, що особа повинна ним проволодіти протягом 10 років.
Крім спливу набувальної давності, для виникнення права власності необхідним є факт державної реєстрації.
Для набуття права власності на нерухоме майно, перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Набувальна давність застосовується до випадків безтитульного володіння чужим майном.
Позивачем не доведені обставини, які дають підстави вважати рішення суду завершальним юридичним фактом, що призводить до виникнення права власності у позивача. Так позивачем не додано документів, що підтверджували б її доводи щодо добросовісного набуття нею права на цю частину квартири, добросовісного, відкритого володіння цим майном. Натомість, з матеріалів справи та з пояснень позивача вбачається, що вона почала проживати у спірній квартирі після смерті своєї матері, так як вона та її сестра ОСОБА_5 були спадкоємцями по заповіту на Ѕ частини квартири кожна, після смерті ОСОБА_4 .
Враховуючи зміст вимог ст. 344 ЦК України, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, безтитульність, відкритість та безперервність володіння; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.
Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
З наданих позивачем документів, не вбачається добросовісність позивача на заволодіння чужим майном, в даному випадку квартирою (частиною квартири), на яку претендує позивач.
Окрім того, враховуючи положення частини першої та третьої статті 1277 ЦК України слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.
Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач була обізнана відносно того, що власником 1/2 частини квартири, яка є предметом спору та на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, була ОСОБА_4 , а тому не можна вважати володіння позивачем частиною будинку, яка залишилась після смерті ОСОБА_4 , добросовісним. Смерть ОСОБА_4 та те, що на Ѕ частину спадкового майна, свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_5 не видано, не давали ОСОБА_1 підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.
Позивач та його представник не довели суду обставину, яка б вказувала на добросовісність заволодіння чужим майном, не доведений факт володіння без правової підстави, безтитульності володіння житловим будинком.
Вказані обставини як окремо, так і у своїй сукупності свідчать про відсутність добросовісності заволодіння майном, що суперечить положенням ст. 344 ЦК України.
Суд вважає, що саме по собі користування спірною квартирою з 2005 року не дає підстави для задоволення позовних вимог про набуття права власності на майно на підставі ст. 344 ЦК України.
За правилами ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду саме за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Таким чином, позивач не довів обставин, визначених статтею 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), які є підставою для визнання за ним права власності на спірне майно за набувальною давністю.
У п. 58 рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) ЄСПЛ указав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 29 рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року).
На підставі наведеного, інші доводи позивача не аналізуються та не спростовуються, оскільки не впливають на висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 223, 259, 264, 265, 268, 280-284 ЦПК України, суд,-
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано в Гайворонський районний суд Кіровоградської області протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Кропивницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 21.07.2021 року.

Суддя: А. М. Гришак

Дата документу 14.07.2021