ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1535/21 Справа № 192/1966/19 Суддя у 1-й інстанції - Стрельников О. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2020 року

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він 27 жовтня 2015 року уклав з відповідачкою договір позики на суму 300281 грн. 63 коп., який нею підписаний. Відповідно до п. 2 вказаного договору повернення вказаної суми може мати місце за бажанням позичальника на протязі десяти років з правом пролонгації рівновеликими частинами, проте останній внесок повинен бути зроблений не пізніше 27 жовтня 2025 року. Згідно п. 4 договору при порушенні позичальником зобов`язано поверненню щомісячних сум, передбачених п. 3 договору, позичальник сплачує відсотки за користування у розмірі 0,1 відсоток на місяць, розрахованих від сум залишку непоганої заборгованості з моменту порушення до повного виконання зобов`язань по договору. Відповідачка неодноразово порушувала строки сплати щомісячних платежів, а з серпня 2019 року взагалі перестала сплачувати щомісячні платежі. Відповідачкою в порядку виконання умов договору за період з 01 грудня 2015 року по 31 липня 2019 року було сплачено 22283 грн. 03 коп. Крім того сума неустойки за не сплату боргу відповідно до умов договору складає 300 грн. 28 коп., а розмір відсотків за період несвоєчасної сплати щомісячних платіж станом на 18 жовтня 2019 року становить 7541 грн. 58 коп. За таких підстав вважає, що з відповідачки на його користь слід стягнути борг по укладеному договору позики в розмірі 285840 грн. 46 коп., з яких 277998 грн. 60 коп. основна сума неповернутого боргу, 300 грн. 28 коп. неустойка та 7541 грн. 58 коп. відсотків (а.с.3-4).

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2020 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовлено (а.с.39-40).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду 1 інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги (а.с.44-46).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 укладено договір позики №14.04 з ОСОБА_2 , відповідно до якого кредитор передає позичальнику у власність 300281 грн. 63 коп. терміном на 10 років з правом пролонгації рівновеликими частками, проте останній внесок повинен бути зроблений не пізніше 27 жовтня 2025 року (а.с. 5).

Відповідно до п.п. 3, 3.1, 4 вказаного договору, щомісячний внесок складає не менше 500 грн. в період з 20 по 30 число, у разі прострочення щомісячного внеску суми позичальник сплачує кредитору неустойку в розмірі 0,1 відсоток від позиченої суми за кожне прострочення та відсотки за користування у розмірі 0,1 відсоток на місяць розрахункових від сум залишку непогашеної заборгованості з моменту порушення до повного виконання зобов`язань по договору.

Згідно п. 6 зазначеного договору цей договір вважається укладеним з моменту фактичної передачі кредитором позичальнику обумовленої суми.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що сторони при підписанні договору домовились, що моментом укладання договору є момент фактичної передачі коштів від кредитора позичальнику. Разом з тим позивач доказів на підтвердження виконання з боку позивача умов договору, а саме передачі обумовленої суми відповідачці суду не надав. Тому суду 1 інстанції вважав, що вимоги позивача про стягнення з відповідачки суми боргу за договором з врахуванням відсотків та неустойки є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України.

Відповідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини , що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Крім того, відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не доведено факт передачі 27 жовтня 2015 року відповідачу суми боргу в розмірі 300281, 63 грн., оскільки суду не надано письмової розписки позичальника, як це передбачено умовами п.6 Договору позики (а.с.5 зворот).

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З договору позики від 27.10.2015 року вбачається, що сторони підписали договір на визначних ними умовах, в тому числі, що стосуються підтвердження передачі грошей у позику.

Посилання позивача, що, оскільки відповідач не надала своїх заперечень, це свідчить про визнання нею позовних вимог, є безпідставним.

Посилання апелянта, що він визнає повернення йому відповідачкою 8250,90 грн, колегія суддів не може прийняти, оскільки такий не підтверджений належним доказом.

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає цілком правомірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: