КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
======================================================================
Справа №753/616/18 Головуючий у І інстанції Коренюк А.М.
Провадження №22-ц/824/8212/2021 Доповідач у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2021 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

розглянувши у в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду першої інстанції з вказаним позовом, посилаючись на те, що між банком та ОСОБА_1 14 вересня 2010 року був укладений кредитний договір б/н, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 6600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 36% (відсотків) річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим строком повернення та сплати всіх платежів, що відповідає дії платіжної картки, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів.

Позивач виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти в повному обсязі, проте відповідач не належним чином виконує умови договору, й станом на 30 листопада 2017 року загальна заборгованість відповідача перед банком становить 94086 грн. 54 коп., яка складається з наступних складових: заборгованість за кредитом - 6 262 грн. 38 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 79 170 грн. 62 коп., 3 697 грн. 04 коп. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг, 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина), 4 456 грн. 50 коп. - штраф (процентна складова).

На підставі викладеного в позові, банк просив суд першої інстанції позовні вимоги задовольнити, стягнути з відповідача вказану заборгованість та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 94 086 грн. 54 коп. - заборгованості за кредитним договором, 1 762 грн.- судового збору, а всього - 95 848 (дев`яносто п`ять тисяч вісімсот сорок вісім) грн. 54 (п`ятдесят чотири) коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що позивачем не доведено, що Умови та правила надання банківських послуг є складовою кредитного договору від 14 вересня 2010 року, укладеного у вигляді підписання анкети-заяви. Не надано доказів того, що відповідач ознайомився саме з цими Умовами та правилами, що не свідчити про те, що між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору.

Також зазначає, що матеріали справи не містять доказів перерахування грошових коштів на рахунок відповідача. Не надано суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором, якими можуть бути лише первинні бухгалтерські документи, а наведених позивачем розрахунок заборгованості є лише відображенням односторонніх арифметичних розрахунків та не може бути правовою підставою для стягнення з відповідача відповідних сум.

Окрім того, банком безпідставно та всупереч вимогам чинного законодавства збільшувалась відсоткова ставка за користування кредитними коштами.

ОСОБА_1 в доводах апеляційної скарги також зазначає про те, що банком пропущено трирічний строк на звернення до суду з позовом за захистом свого порушеного права, оскільки анкета-заява була підписана 14 вересня 2010 року, а з позовом банк звернувся лише у січні 2018 року.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, на адресу Київського апеляційного суду надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу від АТ КБ «ПриватБанк» в яких зазначено, що укладений між сторонами кредитний договір є за своєю правовою природою договором-приєднанням, а подавши 14 вересня 2010 року анкету-заяву та пройшовши ідентифікацію відповідач отримав можливість користуватися усіма послугами, які надає АТ КБ «ПриватБанк». Окрім того, відповідачем у справі була підписана довідка про умови кредитування, яка містить інформацію щодо валюти карткового рахунку, базової процентної ставки, строку внесення щомісячних платежів, порядок нарахування пені та штрафів.

Факт отримання відповідачем кредитних карток та факт користування кредитними коштами підтверджується випискою по рахунку та довідкою про видані картки.

Щодо застосування наслідків спливу позовної давності, то так як анкета-заява не містить даних про строк повернення кредиту, то банк має право вимагати повернення кредитних коштів в будь-який час.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 липня 2021 року було призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін у справі.

Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з урахуванням наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 14 вересня 2010 року був укладений кредитний договір б/н, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 6 600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 36% (відсотків) річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим строком повернення та сплати всіх платежів, що відповідає дії платіжної картки, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів (а.с. 3-6, 7, 8, 9-32, 33).

Станом на 30 листопада 2017 року загальна заборгованість відповідача перед банком становить 94086 грн. 54 коп., яка складається з наступних складових: заборгованість за кредитом - 6262 грн. 38 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 79170 грн. 62 коп., 3697 грн. 04 коп. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 4456 грн. 50 коп. - штраф (процентна складова) (а.с. 3-6).

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам, що вказані в ст. 263 ЦПК України, оскільки суд першої інстанції не дав належної правової оцінки наявним у справі доказам, не встановив дійсні обставини справи, що призвело до передчасного висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України визначено, що позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причин, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази підтверджують, що особа здійснила всі належні від неї дії на отримання вказаного доказу.

Як передбачено у ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних доказів у справі.

Згідно ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

У відповідності до положень ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього ж Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до положень ч.ч. 1,2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Виходячи з правового аналізу вищевказаних норм права вбачається, що в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Враховуючи викладене, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що надана банком Анкета-заява разом у Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами банку складає кредитний договір, оскільки надані суду Умови та правила не містять підпису ОСОБА_1 , а тому не можуть свідчити про те, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

При цьому, зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 не заперечує ту обставину, що він отримав кредит у розмірі 6600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку та не заперечує тієї обставини, що отримував платіжну картку, як і не заперечує факт підписання ним анкети-заяви.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Таким чином, та обставина, що позивач надав, а ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 6600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, не ставиться судом апеляційної інстанції під сумнів.

Одночасно із зверненням до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 просить суд застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності.

Щодо доводів скаржника про те, що банком було подано позов з пропуском позовної давності, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зроблено правовий висновок про те, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу» (п. 59 Постанови).

З урахуванням того, що позичальник не підписував Умови та правила про надання банківських послуг, та між сторонами кредитного договору не було погоджено графік погашення чергових платежів та те, що кінцевий строк погашення відповідає строку дії картки, то перебіг позовної давності почався з моменту коли банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, а саме з моменту останнього платежу, який здійснений ОСОБА_1 на повернення тіла кредиту.

Посилання банку на те, що суду було надано довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна», 30 днів пільгового періоду», оцінюються судом апеляційної інстанції критично та не можуть бути прийняті до уваги враховуючи те, що надана суду довідка не містить розшифрування підпису, її копія є неналежної якості, щ о не дозволяє встановити передбачені у ній умови, а також зазначений в ній номер договору не збігається з номером, що вказаний в анкеті-заяві, а тому твердження банку про те, що відсутність строку повернення кредиту надає право банку вимагати повернення кредитних коштів у будь-який час є безпідставним та суперечить вимогам чинного законодавства.

Отже, з матеріалів справи та наданих суду доказів неможливо встановити, коли саме ОСОБА_1 було здійснено останній платіж спрямований на повернення тіла кредиту та встановити з якого моменту було порушено право банку, відповідно доцільно буде обраховувати початок перебігу позовної давності з моменту закінчення строку дії картки, яка була видана в день підписання анкети-заяви, тобто з липня 2014 року, оскільки доказів на підтвердження того, що відповідач звертався до банку із заявами про перевипуск картки банком не надано. Відповідно банк мав право звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості до липня 2017 року, однак у даній справі банк звернувся до суду за захистом свого порушеного права лише у січні 2018 року, тобто поза межами позовної давності.

Так, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, яке ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням того, що апеляційна скарга задоволена в повному обсязі, то з банку слід стягнути на користь відповідача у справі понесені судові витрати на сплату судового збору за звернення до суду з апеляційною скаргою у розмірі 2643 грн.

Щодо витрат на правову допомогу, то відповідачем не надано суду належні та допустимі докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу у розмірі 15000 грн., а тому вони не можуть бути стягнуті з позивача у справі.

Так, згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Однак, всупереч вказаним положенням чинного цивільного процесуального законодавства відповідачем не було надано детального опису робі (наданих послуг), які були виконані адвокатом.

Керуючись ст.ст. 82, 141, 367, 369, 374, 376 України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за звернення до суду з апеляційною скаргою у розмірі 2643 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст. 389 ЦПК України.

Реквізити сторін:

Позивач:Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», зареєстроване місце знаходження: вул. Грушевського, 1 Д, м. Київ, 01001, , розрахунковий рахунок для погашення заборгованості та сплати судових витрат № НОМЕР_1 , МФО 305299.

Відповідач:ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя-доповідач

Судді: