ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2021 року м. Чернівці

справа № 726/822/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Височанської Н.К., Половінкіної Н.Ю.

секретар Тодоряк Г.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою Чернівецької міської ради про забезпечення позову до подання позовної заяви про зобов`язання передати гуртожиток по АДРЕСА_1 у комунальну власність, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» на ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 28 травня 2021 року (головуючий у 1 інстанції Асташев С.А.),-

ВСТАНОВИВ:

27 травня 2021 року Чернівецька міської ради звернулася до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви про зобов`язання передати гуртожиток по АДРЕСА_1 у комунальну власність.

В обґрунтування вимог заявник зазначав, що Чернівецькою міською радою здійснюється підготовка позовної заяви до відповідачів про зобов`язання передати гуртожиток по АДРЕСА_1 у комунальну власність.

Разом з тим, заявнику стало відомо, що постановою приватного виконавця Коломійця В.К. від 11.02.2021 року №64471110 вказане нерухоме майно арештоване, а державним підприємством «СЕТАМ» планується продаж його частини на електронних торгах, дата проведення торгів 04 червня 2021 року. У зв`язку з чим, невжиття заходів забезпечення позову, може унеможливити виконання рішення суду, якщо воно буде прийняте на користь позивача, так як у разі продажу вказаного вище майна на електронних торгах власниками будуть вже інші особи.

_______________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/715/21

На підставі наведеного, Чернівецька міської ради просила суд накласти арешт на нерухоме майно по АДРЕСА_1 , заборони ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватному виконавцю ОСОБА_3 , Державному підприємству «СЕТАМ» вчинення будь-яких дій щодо продажу нерухомого майна по АДРЕСА_1 в тому числі і на електронних торгах.

Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 28.05.2021 року заяву задоволено, забезпечено позов шляхом заборони ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватному виконавцю ОСОБА_3 , Державному підприємству «СЕТАМ» вчинення будь-яких дій щодо продажу нерухомого майна по АДРЕСА_1 в тому числі і на електронних торгах. Вжито заходи забезпечення позову до набрання законної сили судовим рішенням у справі шляхом, накладення арешту на нерухоме майно по АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» подано апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати як таку, що суперечать нормам матеріального та процесуального права, та постановити нову ухвалу, якою відмовити в забезпеченні позову.

Доводи скарги обґрунтовує тим, що забезпечення позову ЧМР шляхом зупинення продажу арештованого майна на електронних торгах, організованих ДП «Сетам», порушує припис ч.11 ст.150 ЦПК України. Зупинення продажу арештованого майна на електронних торгах порушує право апелянта, яке є правонаступником АТ «УкрСиббанк», як стягувача у виконавчому провадженні №64471110, тому вирішуючи питання про забезпечення позову, суд не взяв до уваги інтереси інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Зазначає, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову фактично зупиняє виконання судового рішення про стягнення боргу з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , на користь товариства, на підставі ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.05.2018 року. Отже, зупинення продажу на публічних електронних торгах арештованого нерухомого майна порушує права ТОВ «ФК «Укрфінстандарт», як стягувача у виконавчому провадженні, відтак обраний позивачем спосіб забезпечення позову не відповідає його меті та завданням цивільного судочинства.

Вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу, що ЧМР в заяві просила накласти арешт на зупинити будь-які дії з продажу майна для забезпечення позову про зобов`язання передати гуртожиток у комунальну власність, тобто заявлене забезпечення позову не відповідає майбутньому предмету позову.

Зазначає, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. В даному випадку порушуються права кредитора в задоволенні вимог по діючому кредитному договору №450930 від 08.08.2019 року.

Крім того, вказує, що заява ЧМР про забезпечення позову не містить пропозицій щодо зустрічного забезпечення, тому вважає, що судом при задоволенні заяви про забезпечення позову не були враховані майнові інтереси стягувача, оскільки при застосуванні вказаного забезпечення не застосовано заходи зустрічного забезпечення.

У відзиві на апеляційну скаргу ЧМР зазначає, що на спростування доводів апеляційної скарги щодо порушення ч.11 ст.150 ЦК України, то ДП «Сетам» не має статусу органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а тому воно не може діяти від імені держави чи територіальної громади, тому торги, які проводяться ДП «Сетам» не мають статусу таких, що проводяться від імені держави чи територіальної громади.

Також вказує, що оскаржуваною ухвалою суду не зупинялось виконання судових рішень, а вжито заходів забезпечення позову до подання заяви в межах предмета майбутнього позову та спірного майна з метою реального виконання судового рішення, у разі задоволення позовних вимог - забезпечення конституційного права на житло мешканців спірного будинку. Виконання рішення суду, яке ухвалено на користь апелянта, можливе за рахунок інших активів, які можуть бути у власності відповідача.

Крім того, посилається на те, що спірне майно на АДРЕСА_1 має статус гуртожитку, в якому проживають мешканці, тому воно не використовується у господарській діяльності як відповідачів так і апелянта, а тому доводи апеляційної скарги про те, що вжиті судом заходи забезпечення позову перешкоджають господарській діяльності є безпідставними.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те, що судом першої інстанції не перевірено, та не надано оцінки інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №263175907 від 25.06.2021 року, згідно якої, їй на праві приватної власності належить виділене в натурі нерухоме майно нежитлова будівля, розташована за адресою АДРЕСА_1 , частка власності 1:1.

Зазначає, що вона не має ніякого відношення до майна, яке належить ОСОБА_1 , крім того, у неї немає боргу перед апелянтом, її майно передавалось приватним виконавцем на електронні торги.

Суд першої інстанції задовольнив заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви «про зобов`язання передати гуртожиток у комунальну власність» без будь-яких доказів Чернівецької міської ради на підтвердження своїх вимог.

Просить апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга

підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити в майбутньому або зробити неможливим виконання рішення по справі, оскільки в заяві наявні відомості щодо можливого в майбутньому спору та ініціативи заявника звернутись із відповідним позовом до суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 11) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 листопада

2019 року у справі № 331/3944/18 (провадження № 61-11311св19), і підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка № 257887585 від 24.05.2021), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є власниками нерухомого майна по АДРЕСА_1 (а.с.5-7).

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 29.09.78 року за №586/19 вказане нерухоме майно прийнято в експлуатацію як п`яти поверховий гуртожиток на 220 місць (а.с.8).

Відповідно до наказу регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області №157-АТ від 07.03.1997 р. вказаний гуртожиток в процесі приватизації був переданий до статутного фонду ВАТ «Чернівецький цукровий завод» як гуртожиток по АДРЕСА_1 (а.с.10).

Крім того, та обставина що вказане нерухоме майно має статус гуртожитку встановлена рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців від 11 жовтня 2006 року у справі №2-497/2006, яке набрало законної сили (а.с.13-17).

Як вбачається з рішення ЧМР від 27.09.2012 №614, надано згоду на прийняття у комунальну власність територіальної громади АДРЕСА_1 загальною площею 2956,40 кв.м. житловою площею 1536,00 кв.м., балансовою вартістю 326218,02 грн.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову Чернівецька міська рада свої вимоги обґрунтовувала тим, що позивач звернувся до суду із вимогою про передачу майна в комунальну власність, тому у цьому випадку має застосовуватись та досліджуватись така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтовані припущення, що невжиття зазначених заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Обов`язок доведення обставин, які б указували на необхідність вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача для забезпечення реального та ефективного виконання судового рішення, покладено на позивача відповідно до положень статті 81 ЦПК України, а оцінка доказів, наданих позивачем, є компетенцією суду.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про обґрунтованість наведених у заяві про забезпечення позову доводів щодо накладення арешту на нерухоме майно, оскільки станом на даний час відповідачами, які власниками спірного гуртожитку, в порушення вимог рішення Чернівецької міської ради від 27.09.2012 року №614, цей гуртожиток у комунальну власність не передано, крім того постановою приватного виконавця Коломійця В.К. від 11.02.2021 року №64471110 вказане нерухоме майно арештоване, а державним підприємством «Сетам» планується продаж його частини на електронних торгах, тому дійсно наявні достатні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно утруднити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

На спростування доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що обраний судом першої інстанції захід забезпечення позову, є видом забезпечення позову, передбаченим статтею 150 ЦПК України, і відповідає предмету позову та, водночас, вжиття такого заходу не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямовано лише на збереження існуючого становища до завершення розгляду справи.

Необґрунтованими та безпідставними є доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції в порушення ч.11 ст.150 ЦК України вжито захід забезпечення позову, який не допускається, оскільки вказаною нормою процесуального закону визначено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які полягають в припиненні, відкладенні, зупиненні чи іншому втручанні у проведення конкурсу, аукціону торгів, що проводяться від імені держави (державного органу), територіальної громади. В даному випадку ДП «Сетам» не має статусу органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а тому воно не може діяти від імені держави чи територіальної громади, і торги, які проводяться ДП «Сетам» не мають статусу таких, що проводяться від імені держави чи територіальної громади.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не застосував зустрічного забезпечення, є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої, пункту 1 частини третьої, частини шостої статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові. Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.

Таким чином, заявник не позбавлений права подати клопотання про зустрічне забезпечення після застосування судом заходів забезпечення позову. Відсутність зустрічного забезпечення на час подання заяви про забезпечення позову, не є перешкодою для забезпечення позову, якщо для цього існують правові підстави. Натомість ненадання зустрічного забезпечення на вимогу суду є підставою для скасування ухвали про забезпечення позову.

Також суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення за наявності одночасно таких підстав: 1) якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України; 2) якщо позивач не має майна, що знаходиться на території України.

Заявник не посилався на докази існування зазначених підстав, з огляду на що доводи у наведеній частині є необґрунтованим.

На спростування доводів апеляційної скарги, що оскаржуваною ухвалою фактично зупинено виконання судового рішення, то колегія суддів зазначає, що оскаржуваною ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці не зупинялось виконання будь-яких судових рішень, а вжито заходів забезпечення позову до подання позовної заяви в межах предмета майбутнього позову та спірного майна, з метою реального виконання майбутнього рішення суду, у разі задоволення позову Чернівецької міської ради та забезпечення конституційного права на житло мешканців спірного гуртожитку.

Підсумовуючи зазначене вище, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення заяви Чернівецької міської ради про забезпечення позову.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін, оскільки постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» залишити без задоволення.

Ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 28 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови 21 липня 2021 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: Н.К. Височанська

Н.Ю. Половінкіна