Справа №482/453/20 Головуючий суду першої інстанції Демінська О. І.
Провадження №22-ц/812/558/21 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2021 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Цуркан І. І.,

за участі представника позивача Качана Р. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 14 січня 2021 року, ухвалене о 10 год 38 хв під головуванням судді Демінської О. І. у приміщенні суду у м.Нова Одеса Миколаївської області, повний текст якого складено цього ж дня, за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про розірвання договору банківського вкладу та стягнення заборгованості за договором,

У С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року позивач через свого представника подав до суду зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

31 січня 2014 року між ним та відповідачем укладено договір банківського вкладу №SAMDNWFD700 «Депозит плюс на 3 міс.», за яким ОСОБА_1 передав Публічному акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк» або Банк), грошові кошти в сумі 22 660,98 грн. під 16% річних строком на три місяці з можливістю неодноразового автоматичного продовження строку.

Після спливу строку договору позивач декілька разів звертався до Банку з заявою про повернення коштів, однак чітких відповідей та повернення коштів не отримав.

Наголошуючи на тому, що Банк не виконав своїх зобов`язань за договором, ОСОБА_1 просив розірвати договір банківського вкладу та стягнути з АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у вигляді суми банківського вкладу у розмірі 22 690,98 грн та відсотків у розмірі 36 198,55 грн.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, вказувавши на те, що, по-перше, він не є належним відповідачем, оскільки між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі ТОВ «ФК «Фінілон») 17 листопада 2014 року було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 Додаткової угоди до нього, по-друге, якщо позивач таки вважає його належними відповідачем, то відсутні підстави для розірвання договору, бо позивач не звертався до Банку з такою вимогою, хоча договір передбачає право на його одностороннє розірвання у будь-який час, по-третє, відсутні підстави для стягнення відсотків у зазначеній позивачем сумі, бо її розрахунок є неправильним, також він здійснений без врахування вимог податкового законодавства.

Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 12 жовтня 2020 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон».

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 14 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

З АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором банківського вкладу №SAMDNWFD700 від 31.01.2014 у сумі 24 072,40 грн, з яких 22 660,98 грн сума вкладу, а 1411,42 грн нараховані відсотки. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Розподілено судові витрати.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що договір банківського вкладу між ОСОБА_1 та Банком вже розірваний, а тому позовна вимога в частині розірвання договору є безпідставною. Що ж стосується стягнення суми банківського вкладу та відсотків, то суд вважав, що Банк повинен повернути позивачу суму банківського вкладу та відсотки за договором банківського вкладу до 22.10.2014 (1069,18 грн), а після вказаної дати за ставкою по вкладу «До запитання»: з 31.07.2014 до 27.04.2017 у розмірі 1% річних (337,69 грн), а з 27.04.2017 до 14.01.2021 у розмірі 0,01% річних (4,55 грн).

Відхиляючи твердження АТ КБ «Приватбанк» про те, що він є неналежними відповідачем по справі, суд зазначив, що Банк не довів, що боржник у зобов`язанні змінився належним чином.

Не оспорюючи факт укладення договору банківського вкладу та розрахунок суду, Банк подав апеляційну скаргу на рішення суду в частині визнання його належними відповідачем по справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк», оскільки 17 листопада 2014 року між Банком та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір про переведення боргу, за яким останнє стало боржником за спірним договором банківського вкладу. Вважає, що зміна боржника відбулася належними чином, оскільки від ОСОБА_1 жодних письмових заперечень на адресу Банку не надходило.

Позивач через свого представника подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначав, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Згідно з статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із частиною першою статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини першої статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.

Частиною другою статті 1070 ЦК України передбачено, що проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Стаття 520 ЦК України регламентує, що боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Судом встановлено, що 31 січня 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 у філії «Кримське регіональне управління» ПАТ КБ "Приватбанк" було укладено договір банківського вкладу №SAMDNWFD700 «Депозит плюс на 3 міс.», за умовами якого ОСОБА_1 передав банку грошові кошти у сумі 22 660,98 грн для розміщення на депозитному рахунку. За умовами договору вклад було оформлено на строк 3 місяці до 30 квітня 2014 року з нарахуванням на суму вкладу 16 % річних. Пунктами 8 та 9 договору визначено, якщо по закінченню строку вкладу банку не буде заявлено про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк. Строк продовжується неодноразово без явки до Банку. У сторін є право достроково розірвати договір, повідомивши про це один одного за два банківських дні до дати розірвання договору.

ОСОБА_1 неодноразово звертався до Банку з вимогами щодо виконання зобов`язання за договором. Перше звернення було отримане Банком 20 жовтня 2014 року.

Листами Банк відмовляв у наданні інформації за вкладом, посилаючись на неможливість здійснення своєї діяльності на території АР Крим. Тобто, фактично було відмовлено у поверненні вкладу.

17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір про переведення боргу, за яким останнє стало боржником за спірним договором банківського вкладу.

Доказів повідомлення кредитора під розписку про заміну боржника та наявність його згоди на це Банком не представлено.

Належним виконанням Банком вимог ст.520 ЦК України зазначено посилання на ст.205 ЦК України (мовчазна згода), оскільки ОСОБА_1 у встановленому Банком порядку не заявив своїх заперечень про заміну боржника (п.п.1.1.7.58, 1.1.7.59 Умов та правил надання банківських послуг).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проаналізувавши викладене, враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20 січня 2021 року у справі №729/887/19, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув суму заборгованості за банківським вкладом з АТ КБ «Приватбанк», оскільки Банк не довів, що договір про переведення боргу від 17.11.2014 було укладено зі згоди вкладника ОСОБА_1 , що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень ст.12, 81 ЦПК України.

Посилання заявника на те, що зміна боржника у зобов`язанні відбулася належним чином, оскільки від ОСОБА_1 жодних письмових заперечень на адресу Банку не надходило, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать статті 520 ЦК України, відповідно до якої боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 14 січня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 18 березня 2021 року.