СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/6552/20

пр. № 2/759/882/21

01 березня 2021 року Святошинський районний суд м. Києва у складі

головуючого- судді Петренко Н.О.

за участю секретаря судових засідань Заставнюк А.О.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Балан С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Київхліб», треті особи: Профспілковий комітет (приватного акціонерного товариства «Торговий Дім «Київхліб»), профспілковий комітет (Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Київхліб») про визнання недійсним наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення коштів за незаконно позбавлені місячні та квартальні премії, стягнення заробітної плати за вимушений прогул з вини роботодавця та за затримку у видачі трудової книжки,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2020 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Торговий дім «Київхліб», про визнання недійсним наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення коштів за незаконно позбавлені місячні та квартальні премії, стягнення заробітної плати за вимушений прогул вини роботодавця та за затримку у видачі трудової книжки.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 31.07.2018р. позивач уклав з відповідачем трудовий договір та на підставі наказу був прийнятий на роботу. 21.01.2020 р. позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення за згодою сторін та вказав строк звільнення 18.02.2020 р. 06.02.2020 р. знаходячись у щорічній відпустці ( з 22.01.2020 р. по 18.02.2020 р.) позивач звернувся до відповідача з заявою, яка була зареєстрована у канцелярії, відповідно до норм діловодства та вимог законодавства, з штампом про прийняття на примірнику позивача, в якій позивач просив, постановити наказ, яким: відізвати заяву про звільнення ОСОБА_1 за згодою сторін від 21.01.2020 р. де встановлена дата звільнення з 18.02.2020 р. та поновити його на займаній посаді на раніше прийнятих умовах; у разі задоволення заяви про звільнення ОСОБА_1 за угодою сторін від 21.01.2020 р. де встановлена дата звільнення з 18.02.2020 р., прийняти (працевлаштувати) ОСОБА_1 , здійснюючи його першочергове право на раніше займану посаду. Позивач не розумів відмінність значень за власним бажанням та за згодою сторін, для нього на момент підписання заяви було уявлення, що це одне і те саме, тобто заява має наслідки звільнення за власним бажанням. 19.02.2020 р. позивачу на вищевказану заяву надійшов лист від відповідача датований 13.02.2020 р. в якому повідомлялося, що його заяву не розглянули, оскільки позивач не підписував заяву про відізвання заяви про звільнення та поновлення на роботі чи працевлаштування, зареєстровану відповідачем, інших підстав у відповіді не було зазначено. Через деякий час, позивач направив іншу заяву, в якій вказав на підробку посадовими особами відповідача першої заяви та наполягав у зв`язку з наведеними фактами поновити його на роботі, яку негайно зареєстрував власноруч 03.03.2020 року. Поданням заяви позивач сподівався на здоровий глузд відповідача та розуміння останнього не залишати його у скрутному становищі. Усвідомлюючи своє безпорадне становище позивач був вимушений 03.04.2020 р. підписати обхідний лист, ознайомитись з двома незаконними наказами від 17.02.2020 р. та отримав трудову книжку. Крім того, позивачу при звільненні не виплатили передбачені премії за третій та четвертий квартали 2019 року у сумі сімдесят тисяч гривень, місячну премію за лютий 2020 року у сумі десять тисяч гривень, та недоплатили місячних премій за 2019 рік у сумі тридцять шість тисяч гривень, всього 116 000 гривень.

Ухвалою Святошинського суду м. Києва від 04.06.2020 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням викликом сторін.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача - ТОВ «Торговий дім «Київхліб» в судовому засідання заперечувала проти позову. Надала до суду відзив в якому зазначила, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем у період з 01.08.2018 року по 18.02.2020 року та займав безліч посад. Позивач був прийнятий на роботу на підставі наказу № 344-п від 31.07.2018 року фахівцем з логістики експедиції №1 Управління логістики Адміністративного департаменту. ОСОБА_1 звільнений за згодою сторін з дотриманням порядку ст. 36 Кодексу законів про працю України на підставі наказу № 146-п від 17.02.2020 року. Під час роботи у ТОВ «ТД «Київхліб» при переведеннях на інші посади, позивач не заявляв про необхідність укладання трудових договорів у письмовій формі, а тому такі договори не укладалися. З посадовою інструкцією фахівця з логістики та посадовою інструкцією начальника експедиції був ознайомлений під розписку. Користуючись своїм правом, 21.01.2020 року позивач подав заяву про звільнення з роботи, у якій вказав строк звільнення 18.02.2020 року. За наявності заяви позивача про звільнення та при тому, що на місце останнього погоджено прийняття іншого спеціаліста в порядку переведення підприємство не мало жодних правових підстав щодо не звільнення ОСОБА_1 та прийняття на його місце іншу особу. Загальні підстави звільнення працівників, передбачені ст. 36 КЗпП. Відповідно до п . 1 ч.1 ст.36 КЗпП, однією із підстав звільнення є угода сторін, коли сторони трудових відноси, а саме роботодавець і працівник, дійшли згоди щодо звільнення, відповідно до п. 7.1 Договору від 31.07.2018 року.

Позивачем надано відповідь на відзив в якому він пояснив, що відповідач у відзиві на позовну заяву надав тільки частину доказів, які спростовують його винність та фабрикують безпідставність позову. Відповідач посилається на п. 7.1 договору від 2018 року, який є нікчемним тому, що його було змінено три рази. Зміна посад та окладу здійснювалась на підставі договорів, які укладалися, але відповідач їх не надав тому, що угода на керівну посаду не передбачає термінове звільнення як за угодою сторін тому, що керівника на наступний день знайти не можливо, а сенсу звільнятися за угодою сторін через три тижні немає, так як норми трудового законодавства передбачають звільнення за власним бажанням та право роботодавця задержати працівника на два тижні, щоб знайти йому заміну. Вказана у відзиві по переведенню особа не працювала та не працює у відповідача.

Відповідачем подано заперечення на відзив. Відповідач стверджує, що під час роботи у ТОВ «ТД «Київхліб» при переведеннях на інші посади, позивач не заявляв про необхідність укладання трудових договорів у письмовій формі, а тому такі договори не укладалися. Факт того, що ОСОБА_1 був прийнятий на роботу фахівця з логістики експедиції №1 Управління логістики Адміністративного департаменту на підставі власної заяви та ознайомлений з наказом (що підтверджується наявністю підпису ОСОБА_1 на наказі). В подальшому переведений на посаду начальника експедиції №1 Управління логістики Адміністративного департаменту за власною заявою та на підставі наказу №68-п від 31.01.2019 року(з яким також ознайомлений під розпис); начальника експедиції №1 Управління транспортної логістики Департаменту логістики та начальника Департаменту логістики за сумісництвом на 0,25 ставки (наказ №588-п від 23.09.2019 року, з яким також ознайомлений під розпис), свідчить про виконання сторонами письмової форми трудового договору, а відтак порушення ст.24 КЗпП України відсутні. Твердження позивача, що зміна посад та окладу здійснювалась на підставі договорів, які укладались, але відповідач їх не надав , є безпідставним та не відповідає дійсності.

Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав.

01.08.2018р. ОСОБА_1 було прийнято до ТОВ «Торговий дім «Київхліб» на посаду фахівця з логістики експедиції № 1 Управління логістики адімінстративного департаменту/а.с.26/.

Судом встановлено, що позивач обіймав різні посади на ТОВ «Торговий дім «Київхліб».

21.01.2020р. ОСОБА_1 подав заяву про звільнення за угодою сторін та вказав строк звільнення 18.02.2020р.

06.02.2020р. позивач направив на адресу відповідача заяву про відкликання заяви про звільнення та поновлення його на роботі чи працевлаштування/а.с.7/.

Листом № 205 від 13.02.2020р. ОСОБА_1 повідомлено, що при рогляді вказаної заяви було виявлено відсутність дати та підпису заявника на документі, а тому йому було відмовлено в задоволенні запиту та повернено його без розгляду, як заявнику/а.с.10/.

Згідно витягу з інтернет сторінки сайту укрпошти від 13.02.2020р. відправлення вручено особисто ОСОБА_1 19.02.2020р. /а.с.12/.

Відповідно до наказу № 146-п від 17.02.2020р. ОСОБА_1 було звільнено на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Бухгалтерії доручено провести повний розрахунок з позивачем/а.с.23/.

З долучено до матеріалів справи листка непрацездатності ОСОБА_1 перебував на лікарнянному з 14.02.2020р. до 28.02.2020р. /а.с.29/.

03.03.2020р. ОСОБА_1 подав претензію, вимогу, заяву в якій просив провести службове розслідування та виявивити винних у підробці документів, а саме видалення з заяви останнього аркушу з його підписом та датою; повторно розглянути його заяву про відізвання заяви про звільнення та поновлення на роботі, чи працевлаштування; скасувати наказ про звільнення та прийняти його на раніше займану посаду/а.с.13-17/.

ТОВ «Торговий Дім «Київхліб» листом № 415 від 01.04.2020р. повідомив ОСОБА_1 про те, що його заява про звільнення за угодою сторін від 21.01.2020р. є свідченням того, що він, як працівник та товариство як роботодавець дійшли взаємної згоди щодо звільнення із займаної посади

18.02.2020р. Також підприємство повідомило, що на даний час посада начальника експедиції № 1 Управління складської логістики Департаменту логістики не є вакантною і на неї вже працевлаштовано іншого працівника/а.с.18/.

В судовому засіданні встановлено, що 03.04.2020р. ОСОБА_1 отримав трудову книжку.

Також, судом встановлено, що після отримання заяви від позивача про звільнення директор ТОВ «Торговий Дім «Київхліб» ОСОБА_4 направив лист № 121 від 24.01.2020р. директору ТОВ «Київский Пекарний Дім» ОСОБА_3. про звільнення ОСОБА_2 18.02.2020р. на підставі п. 5 статті 36 КЗпП України у зв`язку з переведенням до ТОВ ТД «Київхліб».

Директор ОСОБА_3 надав згоду на звільнення працівника ОСОБА_2 18.02.2020р. та переведення до ТОВ ТД «Київхліб» на підставі п.5 ст. 36 КЗПП України, за умов офіційного працевлаштування/а.с.70/.

Наказом № 152-п від 18.02.2020р. ОСОБА_2 було прийнято у порядку переведення начальником експедиції № 1 Управління транспортної логістики Департаменту логістики ТОВ «ТД «Київхліб» з 19.02.2020р., тобто на посаду позивача/а.с.95/.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника, або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 43 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.36 КЗпПП України підставами припинення трудового договору є: угода сторін.

Передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору.

Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Так, приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника

Судом встановлено, що згоди товариства на відкликання заяви про звільнення ОСОБА_1 не надавало.

Посилання позивача на те, що підписуючи заяву про звільнення за угодою сторін замість підписання заяви про звільнення за власним бажанням, він помилився щодо обставин, як мають істотне значення, суд не приймає до уваги, оскільки сам позивач не заперечував того факту, що написав заяву за згодою сторін та погодив строк звільнення, що свідчить його обізнаність про наслідки звільнення на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про доведеність існування домовленості між працівником та роботодавцем про звільнення за угодою сторін, при тому, що анулювання такої домовленості може мати місце виключно при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника. За відсутності належних та допустимих доказів існування такої згоди відповідача, звільнення ОСОБА_1 проведено із дотриманням вимог КЗпП України, оскільки зміна власного рішення позивача не впливає на чинність досягнутої домовленості з роботодавцем.

Щодо стягнення з відповідача коштів, передбачених преміями за третій та четвертий квартали 2019р. у сумі 70 000 грн., місячну премію за лютий 2020р. у сумі 10 000 грн., та недоплачені місячні премії за 2019р. у сумі 36 000 грн. слід зазначити наступне.

На підприємстві ТОВ «ТД «Київхліб» затверджено положення «Про преміювання начальників експедицій № № 1,3,4,7 департаменту логістики за основні результати господарської діяльності» /а.с.72-74/.

Відповідно до 1.3 Положення під преміюванням слід розуміти виплату грошової винагороди понад встановлений оклад.

Відповідно до п.2.1 Положення преміювання працівників здійснюється з фонду праці та має систематичний щомісячний характер, але у випадку отримання збитків, або з будь-яких інших причин , які впливають на фінансово-економічний стан товариства та за рішенням директора Товариства- премія за результати господарської діяльності може не виплачуватись.

Пунктом 3.1.2 Положення індивідуальні показники роботи працівника розраховуються на підставі даних, зафіксованих у системі 1С.

Пунктом 4.1 Положення виплата премії за підсумками роботи за місяць проводиться разом із виплатою заробітної плати за звітній період.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене суд, вважає, що в цій частині позовні вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів того, що його не було премійовано у вказаний ним період. Крім того, не надано розрахунку сум, які просить стягнути позивач з відповідача, з яких би суд міг встановити правильність нарахування премій чи їх відсутність.

Також, оскільки суд відмовляє у задоволенні вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі, то відсутні правові підстави для задоволення його вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 21, 36 КЗпП України, ст.ст. 12, 76, 81, 259, 263-265, 268, 351, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задовленні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Київхліб», треті особи: Профспілковий комітет (приватного акціонерного товариства «Торговий Дім «Київхліб»), профспілковий комітет (Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Київхліб») про визнання недійсним наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення коштів за незаконно позбавлені місячні та квартальні премії, стягнення заробітної плати за вимушений прогул з вини работодавця та за затримку у видачі трудової книжки - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Н.О. Петренко