РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року м. Мукачево Справа №303/5487/20

2/303/109/21

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2

до відповідача ОСОБА_3

про поділ майна, що є об`єктами спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності,

За участю:

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про:

1. Визнання об`єктами спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 :

- земельної ділянки площею 0,617 га для будівництва та обслуговування жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 (надалі Земельна ділянка);

- домоволодіння загальною площею 201,2 кв.м., житлова площа 84,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (надалі Домоволодіння);

- автомобіля DACIA LOGAN, ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, 2010 року випуску, білого кольору, № кузова НОМЕР_1 (надалі - Автомобіль);

- автомобіль DACIA LOGAN, ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, 2009 року випуску, синього кольору, № кузова НОМЕР_2 (надалі Автомобіль 1);

- автомобіль ALFA ROMEO, ЛЕГКОВИЙ ХЕТБЧЕК-В, 2008 року випуску, № кузова НОМЕР_3 (надалі Автомобіль 2);

- автомобіль FIAT CROMA, ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, 2010 року випуску, № кузова НОМЕР_4 (надалі Автомобіль 3).

2. Визнання за нею права власності на 2/3 частки Земельної ділянки та Домоволодіння.

3. Визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/3 частки Земельної ділянки та Домоволодіння.

4. Стягнення з відповідача суми компенсації у розмірі Ѕ вартості Автомобіля, Автомобіля 1, Автомобіля 2 та Автомобіля 3.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін по справі, оскільки придбане під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя. Поряд з цим, позивач просить відступити від рівності часток, оскільки на її утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, а кошти, які відповідач нерегулярно надає на утримання, є недостатніми для належного забезпечення життєдіяльності дітей.

Також просить стягнути з відповідача компенсацію вартості Ѕ частки відчужених ним транспортних засобів на користь третіх осіб.

02.11.2020 від відповідача до суду надійшов відзив на позов, у якому наголошено на необхідності відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки спірне майно придбано за особисті кошти відповідача, а земельна ділянка виділена йому особисто. Крім того, вказує на те, що позивачем не доведено можливості належного догляду за дітьми, і що поділ майна може вплинути на покращення побутових умов та фізичного розвитку дітей.

У поданій відповіді на відзив представник позивача зазначає, що відсутні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки відповідачем не подано жодних доказів відносно придбання спірного майна за особисті кошти.

Поданий відповідачем 19 лютого 2021 року відзив на заяву про збільшення позовних вимог, суд з урахуванням приписів частини восьмої статті 83 Цивільного процесуального кодексу України, до уваги не приймає, оскільки такий подано з порушення строків, встановлених ухвалою від 28 січня 2021 року.

Ухвалою суду від 29 вересня 2020 року ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення.

На підставі ухвали суду від 1 жовтня 2020 року витребувано докази.

24 грудня 2020 року вжито заходи процесуального примусу на підставі статті 146 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ухвали суду від 28 січня 2021 року прийнято до розгляду заяву представника позивача про зміну позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила врахувати факт проживання трьох неповнолітніх дітей разом з позивачем.

Прийнявши участь у судовому розгляді справи, відповідач в задоволенні позову просив відмовити, оскільки нерухоме майно було набуто ним особисто за власні кошти, отримані від продажу належної йому нерухомості, а транспортні засоби придбані за рахунок кредитних коштів, тому позивач до вказаних автомобілів жодного відношення не має. Також наголосив на тому, що діти проживають разом з ним, і він приймає активну участь в утриманні та вихованні дітей.

Заслухавши доводи та заперечення сторін, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивачем зазначено позовні вимоги щодо визначення парвовогол статусу майна, набутого за час шлюбу, поділ майна, що є спільною сумісною власністю шляхом визнання права власності за кожним із подружжя з відступом від рівності часток та присудження грошової компенсації вартості транспортних засобів.

Отже суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин справи, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення правового режиму майна, придбаного сторонами за час їхнього перебування у шлюбі та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення прав у контексті із вимогами за предметом позову.

2. Не оспорюється учасниками судового процесу той факт, що предметом спору, тобто матеріально правовим об`єктом з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Домоволодіння та Земельна ділянка, а також транспортні засоби.

При вирішенні переданого на розгляд суду спору за позовом, у контексті із заявленими позовними вимогами позивача, доказуванню підлягають обставини щодо можливості визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя з визначенням у ньому відповідних часток сторін по справі.

Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 листопада 2003 року, який на підставі заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 3 жовтня 2019 року розірвано (а.с. 12-14).

Також сторони по справі є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (надалі - Діти).

Згідно з даними заочного рішення від 3 жовтня 2019 року місце проживання Дітей визначено разом з матір`ю - ОСОБА_1 .

За відповідачем зареєстровано право власності на Домоволодіння (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28.07.2012 серії НОМЕР_5 , а.с. 19) та Земельна ділянка (державний акт на право власності на земельну ділянку, а.с. 18).

Крім того, за відповідачем було зареєстровано право власності на:

- автомобіль, дата реєстрації права власності 19.12.2018 (облікова картка №233144523 від 17.04.2019, а.с. 104), який на підставі договору КП, укладеного у ТСЦ№2142/2019/1420161 від 17.04.2019 (а. с. 105) відчужений ОСОБА_6 за 98223,00 гривень;

- автомобіль 1, дата реєстрації права власності 21.05.2019 (облікова картка №238007929 від 19.06.2019, а.с. 107), який на підставі договору укладеного у СГ №6726/19/034145 від 19.06.2019 (а. с. 108) відчужений ОСОБА_7 за 35000,00 гривень;.

- автомобіль 2, дата реєстрації права власності 24.07.2019 (облікова картка №240913689 від 24.07.2019, а.с. 95), який на підставі договору укладеного 19.10.2019 за №000782 відчужений ОСОБА_8 (а.с. 96);

- автомобіль 3, дата реєстрації права власності 23.08.2019 (облікова картка №243606959 від 23.08.2019, а.с. 112), який на підставі договору укладеного 19.09.2019 за №000672 (а. с. 111) відчужений ОСОБА_7 .

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 Цивільного кодексу України, передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності на підставах, що не заборонені законом.

Нормами частин 1, 3 статті 355 Цивільного кодексу України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Разом з тим, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статті 60, 61 Сімейного кодексу України).

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб.

При цьому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Тобто, в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року в справі № 546/912/16-ц.

Разом з тим, презумпція спільності права власності подружжя на майно (стаття 60 Сімейного кодексу України) може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Виходячи з викладеного, слід констатувати те, що той з подружжя, який заперечує режим спільної сумісної власності подружжя повинен довести, що майно придбане за час шлюбу за його особисті кошти.

Заперечуючи поширення режиму спільної сумісної власності подружжя на Домоволодіння та Земельну ділянку відповідач посилається на твердження щодо придбання Домоволодіння за власні кошти та виділення Земельної ділянки йому особисто.

Разом з тим, згідно з приписами частини першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 Цивільного процесуального кодексу України).

Заперечуючи факт придбання Домоволодіння за спільні кошти подружжя, відповідач посилається на придбання спірного об`єкта нерухомості за особисті кошти.

Разом з тим, ОСОБА_3 не надано суду належних та достатніх доказів, які б давали змогу дійти до висновку про придбання спірних об`єктів нерухомості за особисті кошти відповідача.

При цьому, факт реєстрації нерухомого майна, придбаного в період шлюбу, на одного з подружжя не означає, що воно належить тільки особі, на ім`я якої воно зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю.

Такий правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі №462/518/18.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що вимога позивача щодо визначення Домоволодіння та Земельної ділянки спільною сумісною власністю сторін підлягає задоволенню, а презумпція спільної сумісної власності подружжя на майно не спростована відповідачем.

За змістом статей 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (стаття 368 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 Сімейного кодексу України та статей 328, 331, 368, 372 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що Домоволодіння та Земельна ділянка є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя і можливим є визначення часток.

Відповідно до частин першої, третьої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Отже, при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд, згідно з частинами другою, третьою статті 70 Сімейного кодексу України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

В межах розгляду справи, судом встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами, троє неповнолітніх дітей залишилися проживати із позивачем та перебувають на її повному утриманні (а.с. 12-14), тоді як відповідач не приймає участі у матеріальному забезпеченні та вихованні дітей, аліменти сплачує нерегулярно, має заборгованість зі сплати аліментів (розрахунок, а.с. 30).

В свою чергу, відповідачем факту наявності заборгованості зі сплати аліментів не спростовано, доказів належного виконання обов`язків щодо утримання дітей та забезпечення їх потреб, суду не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя та збільшення частки позивача з метою якнайкращого забезпечення інтересів трьох неповнолітніх дітей

Аналогічний по справі висновок викладений в постанові Верховного Суду від 16 грудня 2019 року у справі № 308/4390/18.

Також, з урахуванням наведених законодавчих приписів Автомобіль, Автомобіль 1, Автомобіль 2 та Автомобіль 3 набуті сторонами за час шлюбу, тому відносяться до спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 Сімейного кодексу України) або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 Цивільного кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що спірні транспортні засоби відчуженні відповідачем, з приводу чого суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Правомочності подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя регламентовані статтею 65 Сімейного кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною четвертою статті 65 Сімейного кодексу України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У відповідності до частини третьої статті 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.

Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя Ѕ частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

З наявних в матеріалах справи доказів можливим є встановлення вартості Автомобіля (98223,00 гривень, а.с. 105) та Автомобіля 1 (35000,00 гривень, а.с. 108).

Частина перша статті 369 Цивільного кодексу України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 Цивільного кодексу України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Фактичний аналіз матеріалів справи свідчить про те, що спірні автомобілі, які були спільною сумісною власністю подружжя, набуті за час шлюбу, є цінним майном та неподільною річчю. Проте відповідач здійснив їх відчуження іншим особам без згоди позивача, як другого з подружжя.

Оскільки вищевказані автомобілі, які є спільним сумісним майном подружжя були відчужені ОСОБА_3 без згоди дружини, що встановлено судом, а доказів того, що отримані ним кошти було використано в інтересах сім`ї матеріали справи не містять, суд приходить до висновку про стягнення в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини Автомобіля та Автомобіля 1 (вартість яких встановлена судом), у розмірі 66611,50 гривень (98223,00+35000,00)/2).

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

4. З відповідача в дохід держави з урахуванням положень ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, а також обставин щодо відстрочення судом сплати судового збору, підлягає стягненню сума 2406,91 гривень судового збору (в т.ч. 840,80 грн судовий збір за вимогу немайнового характеру, 1566,11 грн судовий збір за вимогу майнового характеру, розрахований з урахуванням ціни позову та стягнутої суми грошової компенсації).

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 41, 124, 129, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задвоолити частково.

2. Визнати об`єктами спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 :

2.1. Земельну ділянку площею 0,617 га для будівництва та обслуговування жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

2.2. Домоволодіння загальною площею 201,2 кв.м., житлова площа 84,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

2.3. Автомобіль DACIA LOGAN, ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, 2010 року випуску, білого кольору, № кузова НОМЕР_1 .

2.4. Автомобіль DACIA LOGAN, ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, 2009 року випуску, синього кольору, № кузова НОМЕР_2 .

2.5. Автомобіль ALFA ROMEO, ЛЕГКОВИЙ ХЕТБЧЕК-В, 2008 року випуску, № кузова НОМЕР_3 (надалі Автомобіль 2);

2.6. Автомобіль FIAT CROMA, ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, 2010 року випуску, № кузова НОМЕР_4 .

3. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки земельної ділянки площею 0,617 га для будівництва та обслуговування жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

3.1. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки домоволодіння загальною площею 201,2 кв.м., житлова площа 84,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1

4. Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частки земельної ділянки площею 0,617 га для будівництва та обслуговування жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

4.1. Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частки домоволодіння загальною площею 201,2 кв.м., житлова площа 84,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

5. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму компенсації Ѕ частки вартості автомобілів: DACIA LOGAN, ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, 2010 року випуску, білого кольору, № кузова НОМЕР_1 ; DACIA LOGAN, ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, 2009 року випуску, синього кольору, № кузова НОМЕР_2 у розмірі 66611,50 (шістдесят шість тисяч шістсот одинадцять гривень 50 копійок) гривень.

6. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

7. Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави суму 2406,91 гривень судового збору.

8. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

9. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

10. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Представник позивача: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Суддя В.В. Кость

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 18.03.2021.