Номер провадження: 22-ц/813/1817/21
Номер справи місцевого суду: 509/20/17
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Пахомова І.Ю.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Любчика Олега Михайловича в інтересах ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 листопада 2018 року по справі за позовом адвоката Пахомова Ігоря Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Приватне акціонерне товариство «Європейський Страховий Союз», ОСОБА_4 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В:

30 грудня 2016 року адвокат Пахомов Ігор Юрійович в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Приватне акціонерне товариство «Європейський Страховий Союз», ОСОБА_4 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та зазначив, що 10 листопада 2016 року о 14.00 год. третя особа ОСОБА_4 керував транспортним засобом марки «Фіат», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , на автодорозі Одеса Білгород-Дністровський на врегульованому перехресті з ТОВ «Промтоварний ринок» в смт. Авангард Овідіопольського району, Одеської області не надав перевагу в русі транспортному засобу марки «Тойота», реєстраційний номерний знак, НОМЕР_2 , власником якого є позивачка ОСОБА_1 , під керуванням позивача ОСОБА_2 , який рухався на перехресті внаслідок чого допустив зіткнення, чим третя особа ОСОБА_4 порушив вимоги п.п. 16.1, 16.3 ПДР. В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 25 січня 2017 року по справі №521/763/17 третя особа ОСОБА_4 був визнаний винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та йому призначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Відповідач ОСОБА_3 перебував з ОСОБА_4 у фактичних трудових відносинах, а тому позивачі просять суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 матеріальну в розмірі 406 000,05 грн., моральну шкоду в розмірі по 50 000 грн. кожному, витрати на лікування водія ОСОБА_5 в сумі 2 800 грн., витрати на проведення експертного дослідження в сумі 1 500 грн., а всього на загальну суму 510 300,05 гривень та витрати по сплаті судового збору.

У квітні 2018 року адвокат Пахомов І.Ю. в інтересах позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про зменшення позовних вимог та просив суд зменшити розмір майнової шкоди до 400 000,05 грн. у зв`язку із виплатою потерпілої рішенням Президії МСБУ від 22 березня 2018 року страхової виплати в сумі 6 000 грн..

Під час судового розгляду адвокат Пахомов І.Ю. в інтересах позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги, в подальшому направив заяву у якій зазначив, що на позові наполягає просить справу розглянути в його відсутності та прийняти рішення на підставі поданих доказів.

Адвокат Любчик Олег Михайлович в інтересах відповідача ОСОБА_3 в ході судового розгляду позов не визнав.

Третя особа, ОСОБА_4 , до суду не з`явився.

Третя особа, Приватне акціонерне товариство «Європейський Страховий Союз», компанія до суду не з`явилося.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Приватне акціонерне товариство «Європейський Страховий Союз», ОСОБА_4 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_3 , (код НОМЕР_3 ), на користь ОСОБА_1 , (код НОМЕР_4 ), матеріальну шкоду понесену внаслідок ДТП 247 818,85 гривень, моральну шкоду в розмірі 25 000 гривень та судові витрати у розмірі 5 351,60 гривень;

стягнув з ОСОБА_3 , (код НОМЕР_3 ), на користь ОСОБА_2 , (код НОМЕР_5 ), витрати на лікування у розмірі 2 800 гривень, моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень та судові витрати у розмірі 551,20 гривень.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, що підтверджено поштовими повідомленнями про отримання ними судових повісток. Крім того, інтереси позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 представляє їх адвокат.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Тому згідно правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.

В апеляційній скарзі адвокат Любчик Олег Михайлович в інтересах відповідача ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, у відзиві адвоката Пахомова Ігоря Юрійовича в інтересах позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Любчика Олега Михайловича в інтересах відповідача ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 та 5 статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно із пункту 1 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до частин 1, 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Таким чином, коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.

Разом із тим вартість усунення інших негативних наслідків має розумно відповідати межам порушеного права, за захистом якого спрямоване звернення позивача до суду.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (частина перша та друга статті 23 ЦК України).

Згідно зі статтею 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 листопада 2016 року в 14.00 год. третя особа ОСОБА_4 керував транспортним засобом марки «FIAT FIORINO», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , на автодорозі Одеса Білгород-Дністровський на врегульованому перехресті з ТОВ «Промтоварний ринок» в смт. Авангард Овідіопольського району Одеської області не надав перевагу в русі транспортного засобу марки «TOYOTA CAMRY», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який рухався на перехресті внаслідок чого допустив зіткнення, чим порушив вимоги п.п. 16.1, 16.3 Правил дорожнього руху. В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Вина у порушенні правил дорожнього руху третьої особи ОСОБА_4 , підтверджується постановою Малиновського райсуду м. Одеси від 25 січня 2017 року по справі №521/763/17, згідно якої ОСОБА_4 був визнаний винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу (т. 1, а.с. 110-111).

Відповідач ОСОБА_3 є власником транспортного засобу марки «FIAT FIORINO», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_6 від 28.11.2014 року (т. 1, а.с. 142) та є фізичною особою-підприємцем, діяльність яку здійснює на ТОВ «Промтоварний ринок».

Позивачі наполягають, що відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 знаходились у трудових відносинах, у свою чергу останні заперечують щодо даних обставин

Вартість майнової шкоди, причиненої володільцю автомобіля марки «TOYOTA CAMRY», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , становить 253 818,85 грн., вартість відновленого ремонту автомобіля складає 406 000 грн., підтверджується висновком фахівця №5803 від 03.12.2016 року (т. 1, а.с. 79-84). З боку відповідача належних та допустимих доказів вартості матеріальної шкоди суду не надано.

З урахуванням витрат, які несе позивачка ОСОБА_1 внаслідок пошкодження транспортного засобу, з урахуванням фізичного зносу, за основу взята матеріальну шкоду в розмірі 253 818 грн..

З боку МТСБУ поза судовим шляхом позивачі ОСОБА_1 було сплачено 6 000 грн. на відшкодування шкоди заподіяної їй в результаті ДТП, яке мало місце 10 листопада 2016 року, а тому стягнення з відповідача на користь позивачки підлягає матеріальна шкода в розмірі 247 818 грн. 85 коп. ( 253 818 грн. - 6 000 грн.).

Внаслідок завданої шкоди майну позивачки ОСОБА_1 , у зв`язку з отриманням шкоди майну позивачки був змінений сталий спосіб життя, було витрачено багато часу на відшкодування шкоди, дані обставини свідчать про те, що позивачці були завдані страждання, а тому з урахуванням матеріального та сімейного становища відповідача та позивачки відповідно до статей 23, 1167 ЦК України стягненню з відповідача на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає моральна шкода в розмірі 25 000 грн..

В наслідок ДТП позивач ОСОБА_2 , який на законних підставах керував транспортним засобом марки «TOYOTA CAMRY», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , отримав ушкодження здоров`я та 11 листопада 2016 року звернувся за медичною допомогою, під час якої була здійснена діагностика та встановлений діагноз (т. 1, а.с. 159). Позивачем ОСОБА_2 під час лікування були здійснені витрати в розмірі 2 800 грн. (т. 1, а.с. 46-50). Розмір витрат на лікування сторонами не оскаржується.

Внаслідок завданої шкоди здоров`ю позивача ОСОБА_2 , останній проходив лікування в медичних установах, зазнав страху за своє життя, у зв`язку з отриманням шкоди здоров`ю ним був змінений сталий спосіб життя, було витрачено багато часу на лікування, так і подальшої реабілітації, також йому були заподіяні сильні душевні страждання, які перенесені позивачем безпосередньо після завдання шкоди його здоров`ю, та при подальшої медичній реабілітації, дані обставини свідчать про те, що позивачу була завдана фізична біль та страждання, а тому з урахуванням матеріального та сімейного становища позивача ОСОБА_2 та відповідача стягненню з відповідача на користь позивача ОСОБА_2 підлягає моральна шкода в розмірі 10 000 грн..

02 серпня 2017 року, під час розгляду справи, з боку ОСОБА_4 надійшла заява від 31.07.2017 року, яка надрукована за допомогою технічних засобів та підписана фізичною особою, з якої видно, що третя особа не перебувала у трудових відносинах з відповідачем (т. 1, а.с. 169). З Малиновського районного суду м. Одеси до суду першої інстанції в рамках даної справи надійшли матеріали адміністративної справи №521/163/17 відносно правопорушника ОСОБА_4 , при розгляді вказаної адміністративної справи, видно, що 10 листопада 2016 року правопорушник надав власноручні письмові пояснення, щодо обставин ДТП, де зазначив, що «працює на 7 км.» при цьому також власноручно підписав дані пояснення (адміністративні матеріали, а.с. 7). З урахуванням тексту заяви ОСОБА_4 від 31.07.2017 року та підписом, яка знаходиться у даній заяві та власноручним текстом та підписом, які зазначені під час розгляду адміністративної справи №521/163/17, у суду виникли сумніви у процесуальному волевиявленні третьої особи ОСОБА_4 , щодо обставин які стосуються трудових відносин між ним та відповідачем.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 не заперечує, що передав ОСОБА_4 всі необхідні документи для керування транспортним засобом, в тому числі пропуск, виданий ТОВ «Промтоварний ринок», на ім`я відповідача, з метою перевезення товарів. З урахуванням специфіки підприємницької діяльності на території ТОВ «Промтоварний ринок» та тих обставин, які були встановлені під час розгляду справи, між ОСОБА_4 та відповідачем фактично виникли трудові відносини. До посилань відповідача в тій частині, що він як фізична особа підприємець відповідно до своєї діяльності не має права наймати фізичних осіб на роботу, суд віднісся критично, так як наявність оподаткування відповідача не позбавляє можливість укладати трудові відносини з фізичними особами відповідно до норм трудового законодавства.

Відповідач, будучи особою яка здійснює свою діяльність, за допомогою належного йому автомобіля, який є джерелом підвищеної небезпеки, повинен відповідати за шкоду здоров`ю заподіяну позивачу ОСОБА_2 внаслідок ДТП, при цьому відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили, або умислу потерпілого, а тому з відповідача на користь позивача ОСОБА_2 підлягає стягненню матеріальна шкода внаслідок ДТП в розмірі 2 800 грн. та моральна шкода в розмірі 10 000 грн., на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає стягненню майнова шкода внаслідок ДТП в розмірі 247 818 грн. 85 коп. та моральна шкода в розмірі 25 000 грн..

Посилання адвоката Любчика Олега Михайловича в інтересах відповідача ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки суд зробив помилковий висновок про те, що власник автомобіля марки «FIAT FIORINO», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_3 повинен нести цивільну-правову відповідальність за наслідки ДТП, яке сталося 10 листопада 2016 року, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне, «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення діє стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, ні відповідачем, ні його представником не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції будь-яких безспірних доказів на підтвердження заперечень проти позову, а саме, відсутність правових підстав для притягання відповідача до цивільно-правової відповідальності внаслідок ДТП, що сталася 10 листопада 2016 року.

Статтею 33.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: дотримуватися передбачених правилами дорожнього руху обов`язків водія, причетного до дорожньо-транспортної пригоди; вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди; поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси; невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

У п. 16 постанови Пленуму №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної безпеки» від 01 березня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що, оскільки відповідно до статті 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону №1961-IV обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону №1961-IV обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.

При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов`язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.

Дійсно, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПрАТ «Європейський страховий союз» згідно полісу №АК/1890493 від 06.11.2016 року на строк до 09 листопада 2017 року, про що позивачам було повідомлено і надано копію страхового полісу. Він та позивачі своєчасно звернулись до ПрАТ «Європейський страховий союз» з повідомленням про страхової випадок. Відповідно до страхового полісу ліміт відповідально страховика за шкоду, заподіяну майну, становить 100 000 грн., а життю та здоров`ю 200 000 грн., отже розмір страхового відшкодування є достатнім для повного відшкодування майнової та моральної шкоди (т. 1, а.с. 43).

Проте, згідно інформації з офіційного сайту МТСБУ 12 жовтня 2017 року ПрАТ «Європейський страховий союз» було виключено з державного реєстру фінансових установ та анульовано усі ліцензії.

Отже, на власника автомобіля марки «FIAT FIORINO», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , відповідача ОСОБА_3 , має покладений обов`язок по відшкодування потерпіли шкоди, завданої ДТП, яка стала 10 листопада 2016 року.

Згідно із частиною другою статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок спростування презумпції вини шляхом доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу та її розміру, але відповідач не виконав вказаний процесуальний обов`язок.

Матеріалами справи з достовірністю та об`єктивністю доведено те, що в результаті зіткнення автомобілів з вини третьої особи ОСОБА_4 15 квітня 2010 року, автомобіль «TOYOTA CAMRY», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , отримав механічні пошкодження, що підтверджується постановою Малиновського райсуду м. Одеси від 25.01.2017 року по справі №521/763/17, згідно якої ОСОБА_4 був визнаний винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу (т. 1, а.с. 110-111).

Відновлювальний ремонт (або ремонт) це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів (далі КТЗ) чи його складника (ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092).

Пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до вимог пункту 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою:

Сврз = С р+ С м+ С сХ (1- Е З), де:

С р- вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн;

С м- вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн;

С с- вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн;

Е З- коефіцієнт фізичного зносу.

Висновком експерта №5803 експертного авто товарознавчого дослідження по визначенню вартості відновленого ремонту автомобіля та майнової шкоди, завданої володільцю автомобіля, складеного судовим експертом Федотовим Ф.В. 03 грудня 2016 року, встановлено, що вартість майнової шкоди, причиненої володільцю автомобіля марки «TOYOTA CAMRY», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , становить 253 818,85 грн., вартість відновленого ремонту автомобіля складає 406 000 грн. (т. 1, а.с. 79-84). З боку відповідача належних та допустимих доказів вартості матеріальної шкоди суду не надано.

При цьому, при проведенні експертного дослідження були присутніми володілець автомобіля ОСОБА_1 , учасник ДТП ОСОБА_4 , представник страхової компанії «Європейський страхової союз» та володілець автомобіля учасника ДТП ОСОБА_3 .

Отже, суд першої інстанції правильно виходив з того, що розмір майнової шкоди, завданої володільцю автомобіля марки «TOYOTA CAMRY», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , позиваці ОСОБА_1 , становить 247 818 грн. 85 коп..

Доведено позивачем ОСОБА_2 витрати на лікування в сумі 2 800 грн. у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок ДТП, яка сталася 10 листопада 2016 року.

Згідно із частиною 3 статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

У постанові від 30 січня 2019 року у справі №753/21303/16 (провадження №61-31609св18) Верховний Суд виходив з того, що «відповідно до частини першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках».

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції з достовірністю встановлено, що пошкодженням автомобіля марки «TOYOTA CAMRY», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок ДТП, що сталася 10 листопада 2016 року, з вини відповідача ОСОБА_3 , власнику цього автомобіля, позивачу ОСОБА_1 , а також водію, позивачу ОСОБА_2 , завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких зазнала позивачка ОСОБА_1 у зв`язку із пошкодженням його автомобіля, а позивач ОСОБА_2 у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

Із урахуванням положень частини 3 статті 23 ЦК України, а також роз`яснень Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (з наступними змінами), викладених у п. п. 3, 9 постанови, а також того, що позивачі тривалий час відчували душевні страждання та переживання з приводу пошкодженого майна та ушкодження здоров`я внаслідок ДТП, всілякого ухилення відповідача відшкодування завданої шкоди в добровільному порядку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що розмір моральної шкоди, заподіяної позивачу ОСОБА_1 внаслідок ДТП становить 25 000 грн., а позивачу ОСОБА_2 10 000 грн..

Колегія суддів вважає, що зазначений розмір моральної шкоди визначений з врахуванням вимог розумності, виваженості, справедливості, є співмірним із заподіяною шкодою і достатнім для відновлення морального становища позивача.

«Згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний волод ОСОБА_6 джерела підвищеної небезпеки роботодавець» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №426/16825/16, провадження №14-497цс18).

Усуваючи розбіжності у застосуванні норм матеріального права, а саме, статей 1167, 1172, 1187, 1188 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 28 січня 2015 року у справі №6-229цс14, дійшов наступного правового висновку: «отже відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.

При цьому, під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника».

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №522/31641/13 (провадження №61-32730св18)

У пункті 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що «особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документна транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України)».

Пунктом 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Обґрунтовуючи висновок про те, що відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 на момент ДТП знаходились в трудових правовідносинах позивачі та суд першої інстанції послались на те, що власник транспортного засобу марки «FIAT FIORINO», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , передав третій особі всі необхідні документи для керування транспортним засобом, а саме, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_6 від 28.11.2014р., страхової поліс №АК/1890493 від 06.11.2016 року та пропуск, виданий ТОВ «Промтоварний ринок» на ім`я відповідача.

Аналізуючи зазначені норми права, роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, викладені вище обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що позивачами ОСОБА_7 , ОСОБА_2 надані об`єктивні, належні, достатні та достовірні письмові докази, на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 на момент ДТП знаходились в трудових правовідносинах, отже у даному випадку в судовому засіданні позивачами доведено належним чином, що відповідач порушив його права. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України їх право підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Любчика Олега Михайловича в інтересах ОСОБА_3 , залишити без задоволення, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 листопада 2018 року, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 19 липня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік