Ухвала

Іменем України

15 березня 2021 року

м. Київ

справа № 757/58605/19-ц

провадження № 61-2755ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2020 року у складі судді Вовка С. В. та постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Мельника Я. С., Матвієнка Ю. О., Поливач Л. Д., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про розірвання договору та стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «Фінілон», товариство) про розірвання договору та стягнення грошових коштів.

Позов мотивував посиланням на те, що 22 квітня 2009 року між ним та АТ КБ «ПриватБанк» в особі філії Кримського регіонального управління Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк ) укладений договір банківського вкладу, з урахуванням поповнень сума вкладу за яким становила 347 000, 00 грн, однак з березня 2014 року він втратив доступ до своїх вкладів, банк припинив нарахування та виплату процентів.

Посилаючись на те, що банк добровільно не повертає вклад, позивач просив розірвати договір банківського вкладу від 22 квітня 2009 року

№ SAMDN1593, укладений між ним та АТ КБ «ПриватБанк», стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти у розмірі 347 000,00 грн та проценти за користування грошовими коштами у розмірі 372 820,58 грн за період з

01 березня 2014 року по 25 жовтня 2019 року.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Розірвано договір від 22 квітня 2009 року № SAMDN1593 (Вклад «Депозит VIP»)укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк».

Стягнуто АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором від 22 квітня 2009 року № SAMDN1593 (Вклад «Депозит VIP») у розмірі 347 000,00 грн та проценти за користування банківським вкладом у розмірі 372 820, 58 грн за період з 01 березня 2014 року по 25 жовтня

2019 року.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли договірні зобов`язання за договором банківського вкладу від 22 квітня 2009 року № SAMDN1593, факт укладення якого та внесення позивачем грошових коштів підтверджені належними доказами. Банк свої зобов`язання щодо повернення коштів позивачу не виконав, що призвело до порушення співвідношення майнових інтересів сторін та позбавило позивача, як заінтересовану сторону, того, на що він розраховував при укладенні договору.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2020 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно і всебічно встановив обставини справи та правильно застосував норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги. Встановлені судом першої інстанції обставини справи у їх сукупності обгрунтовано свідчать про те, що банк зобов`язаний повернути вкладнику суму депозитного вкладу, внесеного ним згідно з умовами договору. Відхиляючи доводи заявника про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, з оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, апеляційний суд вважав їх безпідставними, оскільки згідно з положеннями статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надав згоду на переведення боргу на ТОВ ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20).

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У лютому 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від

29 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року, у якій заявник просив скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неврахування висновків

щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі

№ 523/9076/16-ц та постанові Верхового Суду від 30 січня 2020 року

№ 761/30025/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення з

АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 коштів за договором банківського вкладу, оскільки 17 листопада 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та

ТОВ ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого, товариство стало боржником за договором банківського вкладу від 22 квітня 2009 року

№ SAMDN1593, а тому належним відповідачем у справі є саме ТОВ «Фінілон».

За змістом пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частинипершої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до пункту 5 частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

22 квітня 2009 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір № SAMDN1593 (вклад «Депозит VIP»), за умовами якого сума вкладу становить 100 000, 00 грн, вклад оформлюється на строк 12 місяців, процента ставка становить 18,5 процентів річних, яка у подальшому була збільшена до 19 процентів річних.

Відповідно до пункту 2 зазначеного договору нарахування процентів по вкладу починається з дня, наступного за днем надходження грошових коштів до банку, та здійснюється за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів у році за процентною ставкою, яка вказана в таблиці 1. Виплата суми нарахованих процентів здійснюється банком в строки, визначені періодом нарахування відсотків. День повернення вкладу в період нарахування процентів не включається.

Відповідно до пункту 3 договору клієнт має право протягом строку вкладу здійснювати поповнення вкладу. У разі, якщо по закінченню строку вкладу, клієнт не заявить банку про повернення вкладу, дійсний договір вважається автоматично подовженим ще на один строк, визначений в таблиці 1 даного договору. Строк вкладу подовжується неодноразово без явки клієнта до банку. При цьому облік нового строку вкладу починається з дня наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу. Під час подовження строку вкладу розрахунок процентів на кожний новий строк вкладу здійснюється за процентною ставкою, яка діє в банку для подовжених депозитних вкладів даного найменування та строку на день закінчення попереднього строку вкладу без оформлення додаткових угод до цього договору. Проценти за черговий строк вкладу нараховуються на суму вкладу. Наступне подовження строку вкладу здійснюється в тому же порядку. З урахуванням особливостей програмного забезпечення банку, під час подовження строку вкладу банк має право змінити номер вкладного рахунку без укладання додаткової угоди до даного, договору. При цьому новий номер рахунку відображається у виписці до вкладу.

Згідно з довідкою Кримського регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк»

від 22 травня 2014 року № 13279882 ОСОБА_1 станом на 22 травня 2014 року має в АТ КБ «ПриватБанк» рахунок «Депозит VIP», оформлений 22 квітня

2009 року, сума коштів на рахунку 398 426, 63 грн.

21 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до банку з письмовою з заявою про розірвання договору № SAMDN1593 та повернення вкладу разом з нарахованими процентами.

На підтвердження укладення з відповідачем договору банківського вкладу, позивач надав: договір від 22 квітня 2009 року № SAMDN1593, угоду про використання аналогу власноручного підпису на договорах та угодах

від 22 квітня 2009 року, додаткову угоду № 1 від 22 квітня 2009 року, довідку від 14 травня 2014 року № , додаткову угоду від 01 вересня 2010 року, додаткову угоду від 26 листопада 2010 року, квитанції від 22 квітня 2009 року,

06 січня 2010 року, 29 березня 2010 року, від 17 травня 2010 року, від 23 квітня 2010 року, від 10 серпня 2010 року, оформлені відповідно до Інструкцій про касові операції в банках України та Інструкції про ведення касових операцій банками України.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із частиною першою статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини першої статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.

Частиною другою статті 1070 ЦК України передбачено, що проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Установивши, що між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» виникли договірні зобов`язання за договором банківського вкладу від 22 квітня 2009 року

№ SAMDN1593, факт укладення якого та внесення позивачем грошових коштів підтверджені належними доказами, а банк свої зобов`язання щодо повернення коштів позивачу не виконав, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відхиляючи доводи заявника про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, з оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, апеляційний суд обгрунтовано виходив із безпідставності зазначених доводів, оскільки згідно з положеннями статті

520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надав згоду на переведення боргу на ТОВ ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується з висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 у подібних правовідносинах (провадження 61-14093св20).

Перевіряючи наведені АТ КБ «ПриватБанк» підстави для відкриття касаційного провадження, зокрема, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц та постанові Верхового Суду від 30 січня 2020 року, Верховний Суд вважає їх необгрунтованими, оскільки наведені висновки викладені у справах у яких з позов було пред`явлено до неналежних відповідачів, тоді як у цій справі, ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду до належного відповідача - АТ КБ «ПриватБанк».

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Наведені у касаційній скарзі доводи не свідчать про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Суди повно та всебічно з`ясували обставини справи, правильно застосували норми матеріального права та ухвалили судові рішення відповідно до висновку викладеного у постанові Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про розірвання договору та стягнення грошових коштів, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:Г. І. Усик І. Ю. Гулейков В. В. Яремко