Справа № 143/1107/20
15.03.2021 року м.Погребище
Погребищенський районний суд Вінницької області
головуючого - судді Сича С.М.,
з участю секретаря Мельніченко Т.Б.,
розглянувши в м. Погребище Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності,-
25 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом доОСОБА_2 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Право власності на вищевказану земельну ділянку набуто ним в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 29 вересня 2017 року приватним нотаріусом Погребищенського районного нотаріального округу Вінницької області Заболотною Т.М. за реєстровим номером 880.
На іншу Ѕ частку земельної ділянки має право відповідачка, яка є спадкоємцем померлого ОСОБА_3 . Проте, свої спадкові права на неї, з невідомих йому причин, не оформляє.
У зв`язку з тим, що відповідачка, не зважаючи на прийняття спадщини після смерті батька, не оформляє належне їй право на Ѕ вищевказаної земельної ділянки, нею створюються для нього перешкоди у вільному володінні та розпорядженні земельною ділянкою, в той час, як будь-які дії з приводу володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою ними, як співвласниками, має здійснюватись спільно.
Також зазначає, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 29 вересня 2017 року приватним нотаріусом Погребищенського районного нотаріального округу Вінницької області Заболотною Т.М. за реєстровим номером 880, свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частку земельної ділянки ще не видано ОСОБА_2 .
Таким чином, інший співвласник земельної ділянки відсутній, через що він не має можливості передати в оренду земельну ділянку, а орендар, в свою чергу, не має можливості зареєструвати право оренди на земельну ділянку.
Позивач в судове засідання не з`явився, проте подав заяву, в якій просить розгляд справи провести у його відсутності, позовні вимоги підтримує та не заперечує проти прийняття заочного рішення по даній справі (а.с. 70).
Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце слухання справи, повторно не з`явилася в судове засідання, причин неявки суду не повідомила, відзив не надала (а.с.59,72).
В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Ухвалою суду від 15.03.2021 року постановлено проводити заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, встановивши суть спірних правовідносин, що склалися між сторонами, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.
Право власності на вищевказану земельну ділянку набуто ним в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 29 вересня 2017 року приватним нотаріусом Погребищенського районного нотаріального округу Вінницької області Заболотною Т.М. за реєстром номером 880.
Належне позивачу право власності на зазначену частину земельної ділянки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.09.2017 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 98858426 від 29.09.2017 року.
Водночас, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 29 вересня 2017 року приватним нотаріусом Погребищенського районного нотаріального округу Вінницької області Заболотною Т.М. за реєстровим номером 880, свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частку земельної ділянки ще не видано ОСОБА_2 .
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.
Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
Проте, відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України "Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень" не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.
Відтак, спадкоємець, який вчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, є співвласником відповідної частини майна, що входить до спадкової маси.
Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 та Верховним Судом у постановах від 21 березня 2019 року у справі №631/1747/15-ц, від 15 липня 2020 року у справі №355/340/17-ц.
Таким чином, зважаючи на ту обставину, що сторони по справі прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 , а позивач до того ж оформив свої спадкові права та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, вони є співвласниками спірної земельної ділянки. При цьому кожному із них належить по Ѕ частці у праві власності на означений об`єкт нерухомого майна.
В ч.1 ст.356 ЦК України обумовлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного із них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до ч.1 ст.361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Згідно із ч.1 ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі.
В разі недосягнення згоди між співвласниками щодо поділу спільного майна спір вирішується судом.
За змістом частин 1, 3 ст.88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.
Скупний правовий аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки, що узгоджується із роз`ясненнями, викладеними у підпункті «е» п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства України при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7.
В ч.2 ст.367 ЦК України визначено, що у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
В ч.1 ст.79 ЗК України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
В силу ч.1 ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
За ч.2 ст.79-1 ЗК України формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок.
За правилами ч.6 ст.79-1 ЗК України формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.
Відповідно до ч.13 ст.79-1 ЗК України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі поділу або об`єднання земельних ділянок.
Статтею 56 ЗУ «Про землеустрій» передбачено, що технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок включає:
а) пояснювальну записку;
б) технічне завдання на складання документації, затверджене замовником документації;
в) кадастрові плани земельних ділянок, які об`єднуються в одну земельну ділянку, або частини земельної ділянки, яка виділяється в окрему земельну ділянку;
г) матеріали польових геодезичних робіт;
ґ) акт приймання-передачі межових знаків на зберігання при поділі земельної ділянки по межі поділу;
д) перелік обтяжень прав на земельну ділянку, обмежень на її використання та наявні земельні сервітути;
е) нотаріально посвідчена згода на поділ чи об`єднання земельної ділянки заставодержателів, користувачів земельної ділянки (у разі перебування земельної ділянки в заставі, користуванні);
є) згоду власника земельної ділянки, для земель державної власності - органу, уповноваженого здійснювати розпорядження земельною ділянкою, на поділ чи об`єднання земельних ділянок користувачем (крім випадків поділу земельної ділянки у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок, розташований на ній).
Відповідно до ч.1 ст.15 ЗУ «Про Державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування, у тому числі дані Державного адресного реєстру (за наявності); опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку.
Отже, внаслідок поділу раніше сформованої земельної ділянки формуються нові земельні ділянки, які мають відповідати ознакам (критеріям) земельної ділянки як об`єкта права власності, визначеним зокрема приписами ст.79 ЗК України та інших окреслених положень земельного законодавства, як-то площа, місцезнаходження, межі, конфігурація, координати поворотних геодезичних точок меж тощо.
Відтак, ураховуючи предмет спору та характер спірних правовідносин, предметом доказування у розглядуваній справі вочевидь є наявність технічної можливості поділу спірної земельної ділянки, внаслідок якого існувала б спроможність формування двох нових земельних ділянок, як окремих індивідуально визначених об`єктів цивільних прав в розумінні приписів ст.ст.79, 79-1 ЗК України.
Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
В ч.1 ст.76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частинами 1, 2 ст.77 ЦПК України регламентовано, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно із частинами 1-3 ст.102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
В ч.3 ст.103 ЦПК України обумовлено, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Як роз`яснено в п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства України при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7 для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.
Тлумачення наведених норм цивільного процесуального законодавства у їх взаємозв`язку, з урахуванням згаданих роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, та зважаючи на суть заявлених позовних вимог, свідчить про те, що обставини, які входять до предмета доказування у цій справі та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування, аніж висновком судової земельно-технічної експертизи.
В ч.1 ст.81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.3 ст.177 ЦПК України у разі необхідності до позовної заяви додаються клопотання та заяви позивача про звільнення (відстрочення, зменшення) від сплати судового збору, про призначення експертизи, витребування доказів тощо.
За змістом п.8 ч.2 ст.197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд вирішує питання про призначення експертизи.
Звертаючись із позовом до суду, позивач вказав, що технічна можливість виділити належну йому Ѕ частину земельної ділянки є, а в результаті виділу Ѕ частини площа земельної ділянки становитиме 1,1474 га, на яку він відповідно до ч.3 ст.364 ЦК України має набути право власності.
Проте, позивачем не заявлялося клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи, на вирішення якої були б поставлені питання щодо існування технічної можливості поділу в натурі спірної земельної ділянки між співвласниками, які є сторонами по справі, визначення варіантів такого поділу, меж та конфігурації новоутворених земельних ділянок.
Більше того, в заявах від 09.01.2021 року (а.с.52), від 08.02.2021 року (а.с.65) та від 12.03.2021 року (а.с.70) ОСОБА_1 вказав, що права позивача в цивільному судочинстві йому відомі та зрозумілі. Позов підтримує в повному обсязі. Інших заяв чи клопотань не має. Просить провести судове засідання за наявними матеріалами справи без участі позивача та представника.
З огляду на викладене суд вважає, що позивачем не продемонстровано в даній справі активної процесуальної позиції, спрямованої на доведення перед судом своїх позовних вимог, та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що мають значення для справи.
Статтею 12 ЦПК України унормовано, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
В той же час, покладений на суд обов`язок роз`яснити у випадку необхідності учасникам судового процесу наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (п.3 ч.5 ст.12 ЦПК України), сам по собі не може бути інтерпретований як імперативне зобов`язання суду повідомити учасника справи про необхідність подати на підтвердження своїх вимог чи заперечень той чи інший доказ, в тому числі заявити клопотання про призначення судової експертизи, позаяк відповідні дії суду по суті призведуть до нівелювання таких засад (принципів) цивільного судочинства як змагальність сторін та диспозитивність.
Зважаючи на викладене, суд дійшов до переконання про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.
Отже, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп. необхідно залишити за позивачем.
Керуючись ст. ст. 2-5, 7, 10, 76, 77, 81, 89, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду через Погребищенський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя