ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5232/21 Справа № 176/1472/20 Суддя у 1-й інстанції - Павловська І. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 01 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОДРІ» про захист прав споживача, стягнення вартості квитка та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ОДРІ» про захист прав споживача, стягнення вартості квитка та відшкодування моральної шкоди /а.с. 1-3/.

Позов обґрунтовано тим, що в січні 2020 року придбала у відповідача квиток на автобусний рейс на 09 січня 2020 року «Дніпро-Лейпциг». 09 квітня 2020 року строк перебування її в Німеччині закінчувався та вирішила придбати квиток у зворотному напрямку до міста Дніпра на 07 квітня 2020 року, замовивши квиток на офіційному сайті відповідача. Однак, у зв`язку із пандемією у світі автобусні рейси в Європі були скасовані або відкладені на невизначений час. Маючи можливість залишитись в Німеччині вирішила дочекатись відновлення рейсів до України та повернутись до України вже за придбаним квитком, не здаючи його та не повертаючи кошти. Звернувшись за вказаним питанням до представників відповідача їй повідомлено, про можливість скористатись рейсом, який буде слідувати найближчим часом з Німеччини до України. Квиток що був куплений раніше є дійсним та ним можна буде скористатися, доплативши 50 євро, оскільки збільшилась ціна за перевезення. Також було запропоновано забронювати квиток на 20 червня 2020 року. Оскільки не маючи коштів на доплату за квиток, відмовилась від його бронювання на 20 червня 2020 року та відповідно від поїздки на вказану дату. Однак, 20 червня 2020 року на мобільний телефон її сина в Німеччині надійшов дзвінок від водія автобуса, що слідує маршрутом Лейпциг-Дніпро та повідомлено, що виїзд до Дніпра відбудеться саме 20 червня 2020 року. Оскільки фізично не могла прибути на вокзал на вказаний водієм час від пропозиції виїхати саме 20 червня 2020 року син відмовився. При цьому, зазначає, що підтвердження щодо бронювання квитка на 20 червня 2020 року відповідачу не надавала та їхати не збиралася. 01 липня 2020 року електронною поштою звернулася до відповідача з метою замовлення рейсу до України та використати раніше придбаний квиток. Однак, ТОВ «Одрі» повідомлено, що квиток анульовано, так як можливість ним скористатися надано було 20 червня 2020 року і запропоновано придбати новий квиток за повну вартість. Неодноразові звернення до відповідача щодо відшкодування витрат на квиток, яким не скористалась та змушена була купувати новий квиток позитивних результатів не дали, у зв`язку з чим звертається до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Враховуючи викладене, просила стягнути з відповідача вартість невикористаного квитка у розмірі 1 458 грн. та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 01 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі /а.с. 62-65/.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та суд не повністю встановив обставини, які мають значення для справи, зробив не вірні висновки обставинам справи /а.с. 68-69/.

ТОВ «ОДРІ» скористалось своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України та подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1

ОСОБА_1 подала відповідь на відзив.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 01 березня 2021 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 виходив з їх недоведеності та безпідставності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що позивачем у відповідача ТОВ "ОДРІ" придбано квиток № НОМЕР_1 на автобусний рейс з м. Лейпциг (Німеччина) до м.Дніпро ( Україна) на 07 квітня 2020 року. Однак, зазначений рейс не відбувся через спалах у світі короновірусної хвороби COVID-19 та закриття кордонів у Європі.

Як вбачається з роздруківки електронної переписки позивача та ТОВ «Одрі», ОСОБА_1 виявила бажання повернути вартість квитка на автобусний рейс, що мав відбутися 07 квітня 2020 року, однак згодом просила скористатися зазначеним квитком після відкриття кордонів (а.с. 9-12).

Наступний рейс мав відбутися 20 червня 2020 року яким позивач виявила бажання скористатися., при цьому ТОВ «Одрі» у переписці повідомило про необхідність доплати у розмірі 50,4 євро, у зв`язку із збільшенням вартості квитка.

31.05.2020 року відповідачем змінено квиток і відправлено на електронну адресу позивачу, у зазначеному квитку міститься номер 382033 відправлення м.Лейпциг до м.Дніпро, 20.06.2020 року 17 год.15 хв., місце 21.

Тобто станом на 31 травня 2020 року позивач мала сформований електронний квиток на виїзд з Німеччини до України на 20 червня 2020 року.

Однак, позивач не прибула на зазначену в квитку дату чим порушила умови укладеного між нею та ТОВ «Одрі» договору перевезення.

За змістом ст. 910 ЦК України, за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов`язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов`язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення.

Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Договір перевезення пасажира відноситься до двосторонніх договорів, тому зміст цього договору становить сукупність прав і обов`язків сторін, які передбачаються ЦК України і транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно - правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За положеннями ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт», договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - з моменту реєстрації електронного квитка.

Відповідно до п. 136 Правил надання пасажирського автомобільного транспорту пасажир має право на повернення квитка протягом трьох діб з моменту відправлення автобуса у разі хвороби або нещасного випадку що підтверджується відповідними документами. У такому разі йому відшкодовується сплачена сума,крім плати за продаж квитків, або безоплатно переоформляється квиток на інший автобус.

Позивач у позовній заяві зазначає про неодноразові звернення до відповідача з вимогою щодо відшкодування вартості квитка, однак матеріали справи не містять належних та допустимих доказів таких звернень (лист, претензія).

Твердження позивача про неотримання квитка на проїзд, що мав відбутися 20 червня 2020 року спростовується копією скріншоту щодо формування квитка № НОМЕР_1 (зазначений номер співпадає з номером первісного квитка на 07 квітня 2020 року), який скеровано в особистий кабінет позивача. (а.с. 52). Суд вірно визнав зазначені скріншоти належними та допустимими доказами, з урахуванням визнання сторонами факту спілкування у зазначений спосіб.

Тому, враховуючи вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо недоведеності позовних вимог в частині стягнення вартості невикористаного квитка.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.

У позовній заяві позивач як на правову підставу для відшкодування моральної шкоди послався на ст. 23 ЦК України, яка передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, та просить стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.

Судом встановлено, що між сторонами виникли зобов`язання перевезення, які врегульовані відповідними нормами законодавства, зокрема, ст. ст. 910, 911 ЦК України, разом з тим відшкодування моральної (немайнової) шкоди в договірних правовідносинах може здійснюватися виключно у випадках, прямо передбачених законом, а також, якщо умови про відшкодування прописані в укладеному договорі.

У п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

У разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами) (ст. 920 ЦК України).

Згідно зі ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом.

Отже, правовідносини сторін випливають з договірних відносин щодо надання транспортних послуг, при цьому договором про надання транспортних послуг не передбачено відшкодування моральної шкоди.

А тому, суд дійшов вірних висновків про відмову у задоволенні позовних вимог ппро стягнення моральної шкоди за безпідставністю, оскільки встановлено, що між сторонами виникли правовідносини обумовлені договором перевезення, за яким відшкодування моральної шкоди не передбачено.

Враховуючи викладене, оскільки перевізник ТОВ «Одрі» в односторонньому порядку не відмовлявся від надання послуги перевезення та не допустив прострочення виконання умов договору, а не з`явлення позивача на посадку на відправлення автобусом 20 червня 2020 року не є результатом протиправних дій чи бездіяльності відповідача, колегія суддів вважає, що суд прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди слід залишити без задоволення.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Щодо неприйняття доказу наданого позивачем до апеляційної скарги, а саме зміненого квитка (а.с. 70) колегія суддів виходить з наступного.

Частиною третьою статті 367 ЦПК України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як положення статті 43 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов`язки.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу у дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції у суді першої інстанції.

У силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення.

Гарантіями реалізації принципу змагальності є відповідальність за неподання доказів до суду.

ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про дату, час і місце слухання справи у місцевому суді, а також брала в них участь, однак, процесуальними правами, передбаченими статтями 43, 49 ЦПК України, у повній мірі не скористалась.

ОСОБА_1 не була позбавлена права на подання тих доказів, які були нею подані разом з апеляційною скаргою.

Неприйнятними є дії сторони коли вона долучає до апеляційної скарги нові докази, які необґрунтовано не було подано до суду першої інстанції, щоб посилити свою позицію.

За наведених обставин колегія суддів вважає за необхідно не брати до уваги наданий позивачем до апеляційної скарги доказ, який не був поданий неб до суду першої інстанції без поважних на те підстав.

Доводи скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відмови у задоволенні позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористалась наданими їй правами, не обґрунтувала свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надали суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційних скаргах зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційна скарга ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 01 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О.Макаров