ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/904/16-ц Номер провадження 22-ц/814/709/21Головуючий у 1-й інстанції Андрієнко Г. В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Зязюн Юлії Анатоліївни, представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 березня 2019 року (час ухвалення судового рішення з 15:20:06 год. до 15:41:57 год., дата виготовлення повного тексту рішення 12 березня 2019 року)

у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - приватні нотаріуси Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєва Н.П., ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю "Полтаватрансбуд", про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про реєстрацію права власності, визнання права власності, зобов`язання вчинити дії та виселення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись до суду з вказаним позовом.

Справа розглядалася судами неодноразово.

У вересні 2018 року позивачі уточнли позовні вимоги, просили суд ухвалити рішення, яким:

витребувати із чужого незаконного володіння у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_1 спірну квартиру;

скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_3 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири;

зобов`язати ОСОБА_3 повернути квартиру у володіння позивачів, як законних власників;

виселити ОСОБА_3 з квартири.

Позовну вимогу в частині визнання недійсним договору дарування квартири від 24 грудня 2015 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , залишити без розгляду (т.2 а.с.192-198).

Заявлені вимоги мотивовані тим, що 11 січня 2010 року позивачі у встановленому законом порядку на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу набули у власність квартиру АДРЕСА_1 .

24 грудня 2015 року ОСОБА_5 , один із продавців спірної квартири, у незаконний спосіб, за відсутності у нього права власності відчужив цю квартиру ОСОБА_3 шляхом укладення нотаріально посвідченого договору дарування.

Позивачі стверджували, що спірна квартира відчужена особою, яка не мала на це права. У зв`язку з тим, що право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 24 грудня 2015 року, позивачі не мають можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 04 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - приватні нотаріуси Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєва Н.П., ОСОБА_4 , ТОВ "Полтаватрансбуд", про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про реєстрацію права власності, визнання права власності, зобов`язання вчинити дії та виселення відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 09 лютого 2016 року, а саме скасовано заборону вчиняти дії, спрямовані на відчуження квартири АДРЕСА_1 .

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 03 серпня 2018 року, а саме скасовано арешт на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 , у виді заборони відповідачу ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 (т.3 а.с.73-84).

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 19 серпня 2019 року залишено без розгляду позовну вимогу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєва Н.П., приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В.В., ТОВ «Полтаватрансбуд» про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 36,8 кв.м., загальною площею 59,0 кв.м., серія та номер 1349, укладений 24.12.2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В.В. (т.3 а.с. 215-216).

В апеляційній скарзі адвокат Зязюн Ю.А., представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказував на те, що суд першої інстанції, вирішив спір без врахування обов`язкових до виконання вказівок, викладених у постанові ВС від 16.05.2018 року у цій справі( ч.1 ст.417 ЦПК України).

Зазначав, що, вирішуючи питання щодо набуття права власності та укладення договору від 11.01.2010 року, суд першої інстанції не застосував закон, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, оскільки вчинення правочину у розумінні ст.210 ЦК України щодо нерухомого майна пов`язувалося із державною реєстрацією правочину, а не речового права на таке майно, що узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 21.03.2018 року у справі № 539/3989/16-ц.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки тому, що ОСОБА_5 незаконно прийняв спадщину після померлої дружини ОСОБА_6 на 1/2 частину спірної квартири, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом від 24.12.2015 року, та подарував квартиру ОСОБА_3 а ці обставини вказують на те, що майно (спірна квартира) вибуло з володіння позивачів незаконно і підлягає витребуванню у відповідачів, а запис про реєстрацію права власності на квартиру у державному реєстрі скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 прохає залишити без задоволення апеляційну скаргу позивачів, а рішення місцевого суду без змін, яке вважає таким, що відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Вказував, що позивачі не зареєстрували право власності на квартиру після оформлення договору купівлі-продажу, тоді як відповідно до закону право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. А договір дарування від 24.12.2015 року, згідно якого він набув право власності на спірну квартиру, є чинним.

Інші учасники справи правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року апеляційну скаргу представника позивачів за довіреністю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Зязюн Ю. А., залишено без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 04 березня 2019 року залишено без змін (т.3 а.с.250-258).

Постановою Верховного Суду від 16 грудня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану адвокатом Зязюн Ю.А., задоволено частково.

Рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 04 березня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в частині витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено.

Витребувано у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

В частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення справа повернута на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Направляючи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для перегляду в частині позовних вимог позивачів про виселення ОСОБА_3 колегія суддів Верховного Суду, посилаючись на ст. 116 ЖК Української PCP, ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1V «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статтю 8 Конвенції прийшла до висновку щодо необхідності дослідження судом апеляційної інстанції питання на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дотримання балансу між захистом права власності позивачів та захистом права ОСОБА_3 на користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч.5 ст.411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року, та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 05 квітня 1993 року відділом приватизації житла орендного підприємства «Полтаватрансбуд», квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (т.1 а.с.79, 133, 152, 153, 180, 185-186).

Відповідно договору купівлі-продажу, укладеного 11 січня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєвою Н.П. та зареєстрованого у реєстрі за № 124, копія якого міститься у справі, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали вищевказану квартиру у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ( т.1 а.с.10, 151, 166, 167).

Згідно пунктів 13, 14 вищевказаного договору, відповідно до статей 182, 210 ЦК України цей договір підлягає державній реєстрації. Право власності на квартиру, яка є предметом договору, виникає у покупців з моменту державної реєстрації цього договору. Договір вважається вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Державна реєстрація права власності покупцями ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у Державному реєстрі прав на нерухоме майно на спірну квартиру не здійснена.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 (т.1 а.с.176).

Із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернувся чоловік померлої - ОСОБА_5 (т.1 а.с.172-175).

За станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (т.1 а.с.181, 185-186).

24 грудня 2015 року ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої дружини ОСОБА_6 на 1/2 частину вищевказаної квартири (т.1 а.с.80, 190).

Державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 була проведена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №1344, виданого 24.12.2015 року приватним нотаріусом ПМНО Дробітько В.В. після смерті ОСОБА_6 (т.1 а.с. 81, 82, 84-86, 87, 88, 89-92).

Відповідно до договору дарування від 24 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В. В., зареєстрованого у реєстрі за номером 1349, ОСОБА_5 подарував ОСОБА_3 спірну квартиру (т.1 а.с.74).

Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно спірна квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (т.1 а.с.56,74,97; т.З а.с.22).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 набув право власності на законних підставах.

Верховний Суд, направляючи справу на новий апеляційний розгляд, зазначив, що позовні вимоги про виселення ОСОБА_3 мають бути розглянуті з дослідженням питання на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі ст.8 Конвенції, дотримання балансу між захистом права власності позивачів та захистом права відповідача на користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застоуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застоування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року (справа № 447/455/17), проаналізувавши практику застосування ЄСПЛ норм статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і статті 1 Першого протоколу до неї, зробила такі висновки: «…. виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.»

Перевіряючи обставини справи, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Позивачі обгрунтовували вимогу про виселення відповідача із спірної квартири виключно недійсністю договору дарування від 24 грудня 2015 року, оскільки дарувальник ОСОБА_5 (батько позивача ОСОБА_1 ) не мав права відчужувати цю квартиру ОСОБА_3 (сину позивача ОСОБА_1 ).

Згідно матеріалів справи позивачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі АДРЕСА_2 (т.1 а.с.157 зворот, 159 зворот).

Відповідач ОСОБА_3 (син позивача ОСОБА_1 ) зареєстрований і проживає у спірній квартирі з 16 березня 2016 року. У матеріалах справи відсутні докази наявності у нього іншого житла.

У відзиві на апеляційну скаргу (т.3 а.с.155, 162) відповідач стверджував про те, що позивачі з часу укладення договору купівлі-продажу квартири (11 січня 2010 року) у ній не проживали, натомість у квартирі постійно мешкали його дід з бабою ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , разом з ОСОБА_7 син ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і рідний брат позивача ОСОБА_1 , який є інвалідом другої групи (у 2018 році судовим рішенням визнаний недієздатним) і продовжує мешкати у квартирі по цей час.

Наведені обставини позивачами не заперечувалися. Суду також не надано доказів про намагання позивачів вселитися до спірної квартири або іншим чином реалізовувати своє право власності.

При новому апеляційному розгляді представник позивачів не навела жодних обґрунтованих доводів на користь вимоги про виселення відповідача з точки зору пропорційності переслідуваній легітимній меті повторно озвучила доводи позову, які зводяться до тверджень про незаконність угоди з відчуження спірної квартири (договір дарування від 24 грудня 2015 року).

У справі також відсутні будь-які докази про те, що відповідач, приймаючи у дар квартиру від свого діда, усвідомлював, що останній не мав права укладати такий правочин, оскільки ця квартира вже була продана.

Позивачами не доведено те, що відповідач перешкоджає їм реалізувати своє право власності на спірну квартиру, зважаючи на існування рішення Верховного Суду про її витребування на користь позивачів.

Отже, у цій справі встановлено лише те, що квартира вибула з володіння позивачів не з їхньої волі, майно (квартира) було набуте відповідачем в особи, яка не мала права його відчужувати.

Враховуюючи наведене, особливо те, що позивачі мають житло, а відносно відповідача такі дані відсутні, виселення відповідача із спірної квартири без надання іншого житла не буде відповідати критеріям пропорційності втручання у його право на користування житлом.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Зязюн Юлії Анатоліївни, представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 березня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_3 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її прийняття.

Повний текст постанови виготовлено 12 березня 2021 року

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов