КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/8562/2021 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції із вказаним позовом, посилаючись на те, що 29.05.2004 було укладено договір купівлі-продажу за яким відповідачка ОСОБА_2 зобов`язалася передати ОСОБА_1 у власність квартиру АДРЕСА_1 , а також продавець згідно умов договору зобов`язалася звільнити спірну квартиру не пізніше 01.12.2004, проте відповідач ОСОБА_2 , як колишня власниця та її чоловік ОСОБА_3 досі зареєстровані за спірною адресою. Відповідачі не є членами сім`ї позивача та втратили право користування житловим приміщенням одночасно з припинення права власності, на підставі чого позивач неодноразово зверталася до відповідачів із вимогою відновити порушене право власності позивача шляхом зняття їх з обліку реєстрації місця проживання, проте останні уникають спілкування з позивачем, добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажають, а їх реєстрація у квартирі створює позивачу перешкоди і позбавляє можливості у повній мірі використовувати об`єкт права власності.

На підставі викладеного в позові, просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та зняти їх з місця проживання.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 лютого 2021 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто солідарно з відповідачів судовий збір по справі у розмірі 420 грн. 40 коп.

У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції задовольняючи позов послався на ст. 405 ЦК України, яка регулює визнання такими, що втратили право користування житлом членів сім`ї власника. Однак відповідачі ніколи не були членами сім`ї позивачки, отже до виниклих правовідносин мала застосовуватись ст. 391 ЦК України.

Крім того, не погоджується із рішенням суду в частині відмови у відшкодування понесених позивачкою витрат на правову допомогу. Наголошує на тому, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, обсягом та витраченим часом. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу на адресу суду апеляційної інстанції не надходив. Відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Татунець В.В. в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив суд задовольнити її та скасувати рішення суду першої інстанції.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомляли.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності інших учасників справи.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.05.2004 між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу на підставі якого продавець зобов`язався передати покупцю, а покупець зобов`язується прийняти квартиру АДРЕСА_1 та сплатити обумовлену цим договором грошову суму (а.с. 7)

Згідно п. 13 Договору ОСОБА_2 зобов`язалася звільнити квартиру не пізніше 01.12.2004, а ОСОБА_1 дала згоду на проживання ОСОБА_2 в квартирі до зазначеного терміну.

Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи за відомостями відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 по теперішній час (а.с. 12, 13).

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що судом були встановлені обставини, які свідчать про відсутність відповідачів за місцем реєстрації понад і доказів про поважність причин такої відсутності суду не надано, при цьому зняття з реєстрації (реєстраційного обліку) не належить до компетенції суду.

Відмовляючи в стягненні з відповідачів витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що дії, вчинені представником позивача в межах розгляду цивільної справи, а саме: підготовка та складання позовної заяви, відправка поштою позовної заяви, підготовка відповідних зави щодо розміру судових витрат та надсилання їх поштою є неконкретизованими, а тому суд вважає, що не є правничою допомогою у розумінні вимог закону в межах саме даної цивільної справи, а тому стягненню не підлягають. Розмір витрат між різними видами послуг перелічених у вищезазначеному акті рахунку є надто завищеним, враховуючи, що дану цивільну справу неможливо віднести до справи, яка має достатню складність і потребує додаткових зусиль з боку адвоката для вивчення практики та правових позицій Верховного Суду відносно зазначеної категорії справ. Вартість наданих юридичних послуг та надані зазначені послуги не відповідають розумності їх розміру, з урахуванням складності справи і наданих послуг та недоведеного фінансового стану учасників справи.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, з таких підстав.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно зі ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до ст.383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї , інших осіб.

Відповідно до ст.. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод ц здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Оскільки відповідачі є бувшими власниками квартири,їх реєстрація перешкоджає власнику квартири ОСОБА_1 розпоряджатись квартирою.

Суд першої інстанції обґрунтовував своє рішення з посиланням на ст.ст. 317, 391 ЦК України, а саме порушенням відповідачами прав позивачки як власника житла внаслідок їх реєстрації в квартирі.

Отже, як вбачається з матеріалів справи та наданих суду доказів, відповідачі були визнані такими, що втратили право користування жилим приміщенням з дотриманням вищевказаних норм чинного законодавства України.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідачів витрат на правову допомогу, з урахуванням наступного.

Так, у відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається з матеріалів справи, суду першої інстанції на підтвердження понесених витрат на правову допомогу було надано договір про надання правової допомоги від 23 квітня 2013 року «06/13, що укладений між ОСОБА_1 (позивач) та Татунцем В.В. (адвокат), додатковий договір №1 від 20 березня 2020 року до вищевказаного договору, акт приймання-передачі наданих послуг від 18 лютого 2021 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру №92 на суму 11300 грн.

Відповідачами у справі не заявлялось клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу, а тому суд не вправі з власної ініціативи зменшити розмір понесених позивачем витрат на правову допомогу.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції ставить під сумнів наявність правових підстав для стягнення з відповідачів гонорару успіху, з урахуванням такого.

Відповідно до змісту ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Нормами чинного законодавства України не визначено поняття «гонорар успіху».

При цьому, Європейський суду з прав людини, який у рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» тлумачить «гонорар успіху» як домовленість, згідно з якою клієнт зобов`язується виплатити адвокату як винагороду певний відсоток від присудженої йому судом грошової суми, якщо рішення буде на користь клієнта. Якщо такі угоди є юридично дійсними, то визначені суми підлягають сплаті клієнтом (§ 55). Водночас відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, крім того, умова розумності їх розміру.

Враховуючи положення Загального кодексу правил для адвокатів країн Європейського співтовариства, застереження щодо pactum de quota litis, легальність та поширеність «гонорару успіху» в багатьох іноземних країнах, Рада адвокатів України роз`яснила, що адвокат має право отримувати «гонорар успіху» за надану правничу (правову) допомогу, розмір якого чинним законодавством не обмежений та визначається договором про надання правової допомоги між адвокатом та клієнтом, а також що адвокату не рекомендується заявляти в судовому порядку вимогу щодо відшкодування сплаченого йому «гонорару успіху» за надану правничу (правову) допомогу.

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Таким чином, передбачений за домовленістю між позивачем та адвокатом, обов`язок позивача щодо сплати гонорару успіху не є обов`язковим для врахування під час вирішення судом питання щодо розподілу витрат понесених на правову допомогу та які пов`язані безпосередньо з розглядом справи, оскільки це виключно домовленість клієнта з адвокатом щодо погодження розміру винагороди адвокату за позитивний результат розгляду справи.

З урахуванням того, що предметом позову були дві вимоги немайнового характеру, а судом першої інстанції позов задоволено частково, то відповідно з відповідачів слід стягнути витрати на правову допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Так, 11300 грн. - загальна сума понесених витрат, з яких: 5000 грн. - гонорар успіху, а 6300 - безпосередньо витрати на правову допомогу. З урахуванням того, що гонорар успіху - це розмір винагороди, що погоджений з клієнтом та адвокатом за позитивний результат справи, а тому не підлягає відшкодуванню відповідачами та те, що позов задоволено частково, то з відповідачів слід стягнути витрати на правову допомогу у розмірі по 1575 грн. з кожного.

Також, нормами чинного законодавства України не передбачено стягнення судового збору в солідарному порядку та не вірно визначено розмір судового збору, що підлягає стягненню.

Так, відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір», в редакції яка діяла на момент звернення до суду з позовом, за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою ставка судового збору становила 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є дві вимоги немайнового характеру, а саме визнання відповідачів такими, що втратили право користування та зняття відповідачів з реєстраційного обліку. Відповідно за одну вимогу немайнового характеру сплаті підлягав судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.

Судом першої інстанції позов було задоволено частково та визнано відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, отже з відповідачів підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. за одну задоволену позовну вимогу, отже в частині стягнення судового збору рішення суду теж слід змінити, стягнувши з відповідачів судовий збір в розмірі по 420 грн. 40 коп. з кожного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду в частині розподілу судових витрат, таким чином апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 лютого 2021 року у даній справі в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі по 420 грн. 40 коп. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі по 1575 грн. з кожного.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 липня 2021 року.

Реквізити сторін:

Позивач:ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачі: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2

ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП невідомий.

Суддя-доповідач

Судді: