ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2020 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та відсотків від суми позики,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та відсотків від суми позики.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2016 року у справі № 201/12993/16-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 24 січня 2013 року в розмірі 5 000,00 грн, та стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором позики від 24 січня 2013 рок в розмірі 938 916,17 грн, з яких: 785 500,00 грн сума основного боргу; 24 145,00 грн сума 3 % річних; 129 271,17 грн проценти від суми позики. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2017 року у справі № 201/12993/16-ц набрало законної сили. На дату подання позовної заяви жоден з відповідачів не здійснив погашення боргу.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в розмірі 126 876,02 грн, три проценти річних в розмірі 25 695,53 грн та проценти від суми позики в розмірі 116 178,68 грн, а всього 268 750,23 грн; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в розмірі 5 807,61 грн, три проценти річних в розмірі 163,56 грн та проценти від суми позики в розмірі 739,65 грн, а всього 6 710,82 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в розмірі 126 876,02 грн, три проценти річних в розмірі 25 695,53 грн та проценти від суми позики в розмірі 116 178,68 грн, а всього 268 750,23 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в розмірі 5 807,61 грн, три проценти річних в розмірі 163,56 грн та проценти від суми позики в розмірі 739,65 грн, а всього 6 710,82 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції не відповідає указаним вимогам закону.

Судом першої інстанції установлено, що 24 січня 2013 року між ОСОБА_2 (позикодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником) був укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу Крючковою Т.В. та зареєстрований в реєстрі за № 654, відповідно до якого позивач передав у власність відповідачу ОСОБА_1 строком до 01 червня 2013 року, а відповідач прийняв у власність грошові кошти в розмірі 244 800,00 грн, виходячи з встановленого сторонами курсу НБУ = 8,16 грн, що еквівалентно 30 000,00 доларів США (а.с.13-14 т.1).

Відповідно до пункту 1 договору позики відповідач зобов`язався повернути суму грошей у гривні еквівалентну 30 000,00 доларам США, виходячи з встановленого курсу продажу долара США комерційними банками міста Дніпропетровська на день платежу до 01 червня 2013 року.

Однак, відповідач ОСОБА_1 не повернув позику відповідно до укладеного з позивачем договору позики.

11 березня 2016 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір поруки, згідно з яким поручитель поручився перед кредитором за виконання обов`язків ОСОБА_1 за договором позики від 24 січня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В. та зареєстрований у реєстрі за № 654, щодо повернення боржником кредитору суми грошей (а.с.12 т.1).

Відповідно до пункту 1.2 договору поручитель відповідає перед кредитором в обсязі не більше 5 000,00 грн.

Відповідно до пункту 7 договору позики у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне позичені гроші, позикодавець має право подати цей договір до стягнення у строки, передбачені чинним законодавством України. Звернення стягнення здійснюється за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса.

14 вересня 2016 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позивачем було подано позовну заяву про стягнення боргу, інфляційних втрат, трьох процентів річних та процентів від суми позики з відповідачів.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2016 року у справі № 201/12993/16-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь позивача суму боргу за договором позики від 24 січня 2013 року в розмірі 5 000,00 грн, та стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором позики від 24 січня 2013 року в розмірі 938 916,17 грн, з яких: 785 500,00 грн сума основного боргу; 24 145,00 грн сума 3 % річних; 129 271,17 грн проценти від суми позики.

05 травня 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2016 року у справі № 201/12993/16-ц набрало законної сили.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що за проміжок часу з дати подачі позовної заяви про стягнення боргу, інфляційних, трьох процентів річних та процентів від суми позики (14 вересня 2016 року) до дати подання даної позовної заяви (17 жовтня 2017 року), жоден із відповідачів не здійснив погашення боргу. Належних та допустимих доказів протилежного суду надано не було.

Проте, колегія суддів у повній мірі не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Крім того, у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість не припинилось та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Отже, кредитор має право на отримання сум, передбачених у статті 625 ЦК України, за увесь час прострочення. При цьому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає в кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Такий правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), який є обов`язковим для застосування судом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2016 року році зобов`язання відповідачів сплатити борг не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Тому, кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Судом апеляційної інстанції установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 належним чином не виконували своїх зобов`язань, рішення суду перебувало на примусовому виконанні.

З матеріалів справи вбачається, що на примусовому виконанні Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро) перебувало виконавче провадження № 59092953 з примусового виконання виконавчого листа № 201/12993/16, виданого 13 травня 2017 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 24 січня 2013 року в розмірі 938 916,17 грн, з яких: 785 500,00 грн сума основного боргу; 24 145,00 грн сума 3 % річних; 129 271,17 грн проценти від суми позики.

Постановою державного виконавця від 13 травня 2019 року було відкрито виконавче провадження (а.с.109 т.2).

Постановою державного виконавця від 26 жовтня 2020 року за заявою ОСОБА_2 виконавчий документ був повернутий стягувачу. При цьому в постанові встановлено, що в ході проведення виконавчих дій з боржника було стягнуто 16 517,58 грн, які були перераховані на користь стягувача (а.с.110 т.2).

Таким чином, визначаючи розмір заборгованості, на яку підлягають нарахуванню інфляційні втрати та 3 % річних, колегія суддів враховує часткову сплату відповідачем ОСОБА_1 боргу в сумі 16 517,58 грн в ході виконавчого провадження № 59092953, у зв`язку з чим розмір заборгованості складає 768 982,42 грн (785 500,00 - 16 517,58 = 768 982,42).

Визначаючи період, за який підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача інфляційні втрати та 3 % річних, колегія суддів враховує, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2016 року набрало законної сили 05 травня 2017 року, з даним позовом до суду ОСОБА_2 звернувся 17 жовтня 2017 року.

Отже, періодом, за який підлягають стягненню інфляційні втрати та 3 % річних слід визначити саме з 05 травня 2017 року по 17 жовтня 2017 року.

Колегія суддів вважає помилковим визначення позивачем в позовній заяві початком періоду, за який підлягають стягненню інфляційні втрати та 3 % річних з 15 вересня 2016 року, тобто з моменту звернення до суду з позовом про стягнення боргу, оскільки початок періоду слід визначати з моменту набрання законної сили рішення суду (05 травня 2017 року), яке боржники не виконали та за невиконання якого кредитор має право на отримання сум, передбачених у статті 625 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача суми інфляційних втрат за період з 05 травня 2017 року по 17 жовтня 2017 року в розмірі 48 791,85 грн, 3 % річних за період з 05 травня 2017 року по 17 жовтня 2017 року в розмірі 10 429,00 грн, а всього 59 220,85 грн, з наступного розрахунку:

Вихідні дані

Дата виникнення заборгованостіДата розрахункуСума боргуКількість днів прострочення
05.05.201717.10.,00 грн165

Розрахунок 3% річних

Період розрахункуСума боргу3 % річних, грн
05.05.2017 - 17.10.,0010429,00 грн

Втрати від інфляції

Місяць року за період розрахункуІндекс інфляції, %
травень місяць 2017101.3
червень місяць 2017101.6
липень місяць 2017100.2
серпень місяць 201799.9
вересень місяць 2017102.0
жовтень місяць 2017101.2

Результати розрахунку

Період розрахункуСума боргу, грнСума боргу з інфляцією, грнІнфляційне збільшення боргу, грн
травень 2017 - жовтень ,00817773,8548791,85

З відповідача ОСОБА_3 на користь позивача підлягають стягненню суми інфляційних втрат за період з 05 травня 2017 року по 17 жовтня 2017 року в розмірі 317,25 грн, 3 % річних за період з 05 травня 2017 року по 17 жовтня 2017 року в розмірі 68,00 грн, а всього 385,25 грн, з наступного розрахунку:

Вихідні дані

Дата виникнення заборгованостіДата розрахункуСума боргуКількість днів прострочення
05.05.201717.10.20175000,00 грн165

Розрахунок 3% річних

Період розрахункуСума боргу3 % річних, грн
05.05.2017 - 17.10.20175000,0068.00 грн

Втрати від інфляції

Місяць року за період розрахункуІндекс інфляції, %
травень місяць 2017101.3
червень місяць 2017101.6
липень місяць 2017100.2
серпень місяць 201799.9
вересень місяць 2017102.0
жовтень місяць 2017101.2

Результати розрахунку

Період розрахункуСума боргу, грнСума боргу з інфляцією, грнІнфляційне збільшення боргу, грн
травень 2017 - жовтень 20175000,005317,25317,25

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача відсотків за несвоєчасне виконання зобов`язань на рівні облікової ставки Національного банку України, колегія суддів вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки подвійне нарахування процентів з одних правових підстав не передбачено законом.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини справи не встановив.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що правовий механізм захисту кредитора від знецінення національної грошової одиниці України вже був використаний ним шляхом врегулювання відповідних положень у кредитному договорі, за якими поверненню підлягала сума у гривні у еквіваленті до долара США, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні, оскільки предметом позовних вимог ОСОБА_2 у даній справі є стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за невиконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2016 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовуються спеціальний строк позовної давності в один рік, передбачений частиною другою статті 258 ЦК України, а тому позивачем пропущено строк позовної давності, колегія суддів відхиляє, оскільки з установлених обставин по справі вбачається, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2016 року набрало законної сили 05 травня 2017 року, з даним позовом до суду ОСОБА_2 звернувся 17 жовтня 2017 року, тобто в межах встановленого частиною другою статті 258 ЦК України строку позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2020 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати за період з 05 травня 2017 року по 17 жовтня 2017 року в розмірі 48 791,85 грн, 3 % річних за період з 05 травня 2017 року по 17 жовтня 2017 року в розмірі 10 429,00 грн, а всього 59 220,85 грн, а з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати за період з 05 травня 2017 року по 17 жовтня 2017 року в розмірі 317,25 грн, 3 % річних за період з 05 травня 2017 року по 17 жовтня 2017 року в розмірі 68,00 грн, а всього 385,25 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційних втрат, трьох процентів річних та відсотків від суми позики слід відмовити.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплачених останнім за подачу позовної заяви пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідача ОСОБА_1 в розмірі 607,00 грн, з відповідача ОСОБА_3 в розмірі 158,13 грн. Крім того, з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплачених останнім за подачу апеляційної скарги в розмірі 4 131,90 грн.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та відсотків від суми позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати за період з 05 травня 2017 року по 17 жовтня 2017 року в розмірі 48 791,85 грн, 3 % річних за період з 05 травня 2017 року по 17 жовтня 2017 року в розмірі 10 429,00 грн, а всього 59 220,85 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати за період з 05 травня 2017 року по 17 жовтня 2017 року в розмірі 317,25 грн, 3 % річних за період з 05 травня 2017 року по 17 жовтня 2017 року в розмірі 68,00 грн, а всього 385,25 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 607,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 158,13 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 4 131,90 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко