СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 761/25136/20

пр. № 2/759/3170/21

07 липня 2021 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Твердохліб Ю.О.

за участю секретарів судового засідання Грень О.О., Фітяка Є.М., Кушнірчук А.Р.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_4 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування майнової шкоди - 69 000,00 грн та моральної шкоди - 150 000,00 грн, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Свої позовні вимоги ОСОБА_4 мотивує тим, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26.05.2020 року було закрито кримінальне провадження № 0000862 від 21.01.2017 року та звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України. У вказаному кримінальному провадженні її було визнано потерпілою, поданий цивільний позов було залишено без розгляду. В процесі судового розгляду по кримінальній справі №753/6676/17 було встановлено, що 21.01.2017 року ОСОБА_2 наніс їй удари, в результаті чого вона отримала легкі тілесні ушкодження та перебувала на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, вартість якого склала 7 000,00 грн. 08.02.2017 року вона пройшла додаткове обстеження в клініці « Борис ». Пізніше вона зробила операцію з лазерної корекції зору, яка їй коштувала 41 885,00 грн, оскільки після удару відповідача в неї діагностували розрив сітківки обох очей. З 22.07.2017 року по 05.08.2017 року вона проходила лікування у санаторії «Женева» в м. Трускавці, яке було їх призначене за результатами обстеження та обійшлося в 18 874,00 грн. Тобто в наслідок умисних дій відповідача їй була завдана майнова шкода у розмірі 69 000,00 грн. Крім того, діями відповідача, який її образив, принизив, завдав фізичного болю та страждання, переживання, тривогу, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, порушення нормального способу життя, їй була завдана моральна шкода, яку вона оцінює у 150 000,00 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07.10.2020 року позовну заяву ОСОБА_4 передано до Святошинського районного суду м. Києва за підсудністю (а.с.52).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04.02.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 59).

У березні 2021 року ОСОБА_2 подав відзив, в якому просить у задоволенні позову відмовити, оскільки позивач посилається як на підставу свого позову на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 26.05.2020 року про закриття кримінальне провадження відносно нього та вказує, справу було закрито за нереабілітуючими обставинами, що є підставою вважати його винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 125 КК України. З такими доводами позивача не погоджується, зазначає, що його вина у вчиненні вказаного кримінального правопорушення є недоведеною, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26.05.2020 року та органами досудового розслідування його вину не встановлено. Згідно висновку проведеної в рамках кримінального провадження експертизи № 244/Е від 16.02.2017 року не встановлено за яких обставин утворились тілесні ушкодження позивача, не встановлено час їх нанесення, а діагнози, встановлені ОСОБА_4 під час її звернення за медичною допомогою після вказаних подій «Вузловий зоб. Остеохондроз шийного відділу хребта» є відображенням перебігу хронічних захворювань, тобто для їх розвитку необхідний тривалий період часу, а тому вказані діагнози взагалі не підлягають судово-медичній оцінці ступеня тяжкості. В ході розслідування не проводилися ні слідчі експерименти, ні допити. Відповідно до Консультативного висновку спеціаліста Державної установи Інститут травматології та ортопедії НАМН України від 25.02.2021 року Дуди Б.С. зроблено висновок про те, що протягом 2017-2020 років позивач займалася систематичним лікуванням своїх хронічних захворювань, маскуючи їх під наслідки невстановленої травми головного мозку. Позивачем не надано належних доказів у підтвердження його вини, а тому, відповідно до ст. 62 Конституції України він є невинуватим, не надані відповідні докази щодо зв`язку захворювань позивача з подією та відповідно відсутні підстави для стягнення шкоди.

09.03.2021 року до суду від ОСОБА_4 надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає по невірне тлумачення відповідачем норм кримінального законодавства, оскільки його звільнення відбулося не за реабілітуючими обставинами, те, що травми пов`язані з діями відповідача встановлено висновком експертизи. Вказує, що розмір матеріальної шкоди вмотивований та підтверджений письмовими доказами.

12.03.2021 року до суду надійшли заперечення ОСОБА_2 на відповідь на відзив, в яких відповідач вказує, що позивач просить стягнути з нього майнові збитки, які були завдані внаслідок вчинення кримінального правопорушення, оскільки його вину визначено ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26.05.2020 року. Проте, судове рішення, на яке посилається позивач не є преюдиційним, ним не встановлено ні вини., ні невинуватості, ні будь - яких інших обставин, крім того факту, що протягом визначеного законом строку не було встановлено обставини, які підлягали доказуванню. Жоден з елементів складу інкримінованого правопорушення, зокрема обставину щодо отримання позивачем конкретних тілесних ушкоджень, не було встановлено. Як наслідок не встановлені і похідні обставини - розлад здоров`я, через який позивач мала пройти лікування, стягнення вартості якого є предметом цього позову. Зазначав, що його вина має бути доведена позивачем у встановленому законом порядку. Позивачем не надано доказів причинно-наслідкового зв`язку між подією, яка відбулась 21.01.2017 року, і необхідністю проходження обстеження у ендокринолога, окуліста, проведення лазерної терапії очей чи проходження лікування у м. Трускавці. Також позивачем не надано доказів, що придбані нею медичні препарати були призначені лікарем.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.04.2021 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду (а.с.131).

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позові, просила позов задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили у позові відмовити з підстав зазначених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 , відповідача та його представника ОСОБА_3 , дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

В провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебувало на розгляді кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000862 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України (справа №753/6676/17) за таких обставин, що ОСОБА_2 21.01.2017 року о 4.30 годині знаходячись в приміщенні ресторану « Водка Гриль », розташованого за адресою: м. Київ, пр. Бажана, 1е , в ході словесного конфлікту з ОСОБА_4 спричинив останній легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26.05.2020 року у справі №753/6676/17, було звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження за № 0000862 за обвинуваченням ОСОБА_2 закрито. Цивільний позов ОСОБА_4 у вказаному кримінальному провадженні залишений без розгляду.

Позивач вказує, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 їй була завдана майнова та моральна шкода, яку відповідач має їй відшкодувати на підставі ст. 1177 ЦК України.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, вказував, що дійсно між ним та ОСОБА_4 виник конфлікт та штовханина, проте кримінальне провадження було закрите за строками, оскільки під час розслідування, за три роки, не було здобуто належних та допустимих доказі у підтвердження його вини, доводи позивача, що факт нанесення їй тілесних ушкоджень встановлений ухвалою суду про закриття кримінального провадження не заслуговують на увагу, оскільки вирок відносно нього винесений не був, а відтак підстав для стягнення з нього шкоди на користь позивача відсутні. Також позивачем не доведено належними доказами наявність всіх складових цивільно - правової відповідальності.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Статтею 62 Конституції України встановлено презумпцію невинуватості, яка передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Наведені положення чинного законодавства узгоджуються із частиною другою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка передбачає, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку, а також із практикою Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Хужин та інші проти Росії" від 23 жовтня 2008 року зроблено висновок, що презумпція невинуватості, закріплена у частині другій статті 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у частині першій цієї статті (рішення у справі "Аллен де Рібемон проти Франції" від 10 лютого 1995 року, п. 35), і спрямована на те, щоб убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи у суді.

Зокрема цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина була доведена відповідно до закону (рішення у справі "Мінеллі проти Швейцарії" від 25 березня 1983 року). Разом із тим ця вимога стосується і висловлювань інших посадових осіб про перебіг розслідування кримінальної справи, якщо такі твердження спонукають громадськість повірити у винуватість обвинуваченої особи та впливають на оцінку фактів даної справи компетентним судом (рішення у справах "Аллен де Рібемон проти Франції", п. 41; "Дактарас проти Литви" від 24 листопада 2000 року п. п. 41-43; "Бутвевічюс проти Литви" від 26 березня 2002 року, п. 49).

Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно зі ст. 128 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.89 "Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна", у разі закриття справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що законодавцем встановлена презумпція вини завдавача шкоди, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкода була завдано не з його вини.

При цьому потерпілий повинен надати докази, що підтверджують факту завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка, відповідно до закону, зобов`язана відшкодувати шкоду.

У абзаці 3 п. 2 рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року № 9-рп/99 у справі № 1-15/99 зазначено, що сам факт порушення кримінальної справи щодо конкретної особи, затримання, взяття під варту, пред`явлення їй обвинувачення не можна визнати як кримінальну відповідальність. Особа не несе кримінальної відповідальності до тих пір, поки її не буде визнано судом винною у вчиненні злочину і вирок суду не набере законної сили.

Згідно з ч. 1 ст. 11 КК України злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.

До кримінальних правопорушень віднесено усі кримінально-карані діяння, які поділяються на злочини та кримінальні проступки.

Терміни "кримінальне правопорушення" і "злочин" є синонімами.

Після введення в дію Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень" № 2484 від 21 листопада 2019 року, який набрав чинності 01 липня 2020 року, термін "кримінальне правопорушення" об`єднає в собі поняття "злочин" і "кримінальний проступок".

Отже, виходячи з системного аналізу вищевказаних норм, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для застосування до правовідносин у даній справі положень статті 1177 ЦК України, оскільки відсутнє судове рішення (вирок, постанова), яке набрало законної сили, яким би було встановлено подію злочину (кримінальне правопорушення), та яким би особу було визнано винною у вчиненні злочину (кримінального правопорушення), передбаченого нормами КК України, та спричинення, внаслідок винних протиправних дій особи, збитків позивачу.

Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Частина 2 цієї статті встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин).

Відповідно до частини 2 статті 1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Наведені положення цивільного законодавства повністю узгоджуються з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.92 року № 6, яким передбачено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З аналізу наведених вимог закону можна дійти висновку про те, що позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності відповідача, так і докази спричинення йому матеріальної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Однак, на думку суду, стороною позивача не доведено умови та підстави покладення цивільної відповідальності, а саме: протиправність дій відповідача ОСОБА_2 , причинний зв`язок між цими діями та спричиненою шкодою саме позивачу, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем було зазначено, що після події вона проходила стаціонарне лікування в період з 21.01.2017 року по 25.01.2017 року (п`ять днів), проте нею не було надано належних та допустимих доказів у підтвердження позовних вимог щодо оплати хірургічного, діагностичного, реабілітаційного лікування вартістю 69 000,00 грн, яке пов`язане з неправомірністю дій відповідача.

Так, з квитанцій, які за період часу відповідають часу після події, що надані позивачем не вбачається, що саме було куплено позивачем (а.с.29) і ліки відповідають призначенню лікаря; у відповіді на адвокатський запит надано номенклатуру товарів ТОВ «Знахарь» (а.с.15), в якій зазначений перелік ліків, придбаних позивачем в період з 25.01.2017 року, проте відсутні призначення лікаря щодо них, взаємозв`язку з подією нею не надано; копії видаткових накладних (а.с. 16-24) з відбитком печатки ТОВ «Знахарь» не містять відомостей про особу, яка отримала вказаний товар. 08.02.2017 року позивач пройшла додаткове обстеження в клініці «Борис», а також проведено операцію з лазерної корекції зору, яка їй коштувала 41 885,00 грн, з 22.07.2017 року по 05.08.2017 року вона проходила лікування у санаторії «Женева» в м. Трускавці, яке було їх призначене за результатами обстеження та обійшлося в 18 874,00 грн, проте відповідних результатів обстеження та призначень лікаря, взаємозв`язку з подією нею не надано.

Таким чином, позивачем в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не надано жодного належного та допустимого доказу у підтвердження позовних вимог.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи стороною позивача не доведено, а судом не встановлено неправомірність дій відповідача ОСОБА_2 , та те, що, останній, є винуватим у завданні матеріальної шкоди саме позивачу на суму, яка пред`явлена, останньою, до стягнення, а відтак в задоволенні позову в частині стягнення майнової шкоди слід відмовити.

Позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Частинами 1, 2 ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК).

В п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) (далі - Постанова) звернув увагу судів на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

У відповідності до п. 4 Постанови позивачем має бути доведено в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

Згідно з п. 5 вищевказаної Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні.

Виходячи з того, що позивачем не надано доказів протиправності дій відповідача, не доведено факт заподіяння їй моральних страждань неправомірними діями відповідача, не доведено причинного зв`язку між діями відповідача та спричиненням фізичних і моральних страждань, також не наведено жодних доказів у чому полягає моральна шкода та чим саме керувалась позивач, визнаючи розмір морального відшкодування, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог.

Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, суд вважає, що позовна заява ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої особі внаслідок скоєння злочину, є безпідставною, необґрунтованою, викладені в ній обставини не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому суд відмовляє у задоволенні позову.

Ухвалюючи рішення, суд відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, зобов`язаний вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених сторонами у справі. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідача.

Що стосується вимог позивача щодо стягнення судових витрату вигляді оплати правової допомоги адвоката в сумі 25 000,00 грн, то вони також не підлягають задоволенню по наступним підставам.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Як передбачено ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, то і не підлягають розподілу між сторонами витрати на правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, залишити без задоволення.

Скасувати заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.02.2021 року у вигляді заборони особам, що мають повноваження державного реєстратора, вчинення дій, спрямованих на відчуження, розпорядження та (або) реєстрацію, перереєстрацію зареєстрованого за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) на праві власності рухомого майна - автомобіля Mercedes-Benz, модель ML 350, д.н.з. НОМЕР_2 , 2008 року випуску, НОМЕР_3 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення подається учасниками справи безпосередньо (частина перша статті 355 ЦПК України) або через суд першої інстанції (п. 15.5 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України) до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

позивач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 .

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення виготовлено 19.07.2021.

Суддя Твердохліб Ю.О.