Справа № 487/1831/20
Провадження № 2/487/257/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2021 року Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Щербини С.В., за участю секретаря судового засідання Гузан Є.А., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Миколаєва цивільну справу №487/1831/20, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ємельянова Наталя Валеріївна про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

31 березня 2020 року до суду надійшов позов представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про визнання недійсним Договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного між сторонами по справі, який було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ємельяновою Н.В.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що у 2013 році позивач ОСОБА_1 мала намір укласти договір довічного утримання зі своєю донькою ОСОБА_2 , передавши за даним договором належний їй буд. АДРЕСА_1 . В день укладення договору, відповідач запевнила її в тому, що на даний час в нотаріальній практиці не укладається договір довічного утримання. Запропонувала їй укласти договір дарування, який фактично має ті ж самі юридичні наслідки. Відповідач пообіцяла їй, що буде здійснювати за нею догляд та поховає її після смерті. Наголосила на тому, що право власності на спірний будинок перейде до неї лише після смерті позивача. Зазначила, що на момент укладення спірного договору їй було 72 роки та вона мала проблеми зі здоров`ям, а саме, підвищений тиск та періодичні болі в серці, в зв`язку з чим, як людина похилого віку, за станом здоров`я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги. Після укладення спірного правочину, відповідач не виконує обов`язок по догляду за нею та не надає їй жодної допомоги. Згодом, вона зрозуміла, що вищенаведений правочин було нею вчинено під впливом помилки, тобто, неправильного сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення та дана помилка має істотне значення. Вищенаведені обставини послугували підставою для її звернення до суду з відповідним позовом.

Ухвалою судді від 06.04.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 22.10.2020 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до розгляду по суті.

01 червня 2020 року до канцелярії суду надійшов відзив відповідача, яким вона заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що нею та позивачем ніколи не обговорювалося укладення договору довічного утримання, з огляду на те, що вона завжди добросовісно виконувала обов`язок по догляду за батьками. Наголосила на тому, що за життя її батька ОСОБА_4 , чоловіка позивача, ними було прийнято спільне рішення про переоформлення на неї спірного будинку який був зареєстрований за позивачем, але фактично належний їм на праві спільної сумісної власності подружжя. Фактично батьки мали намір зареєструвати по Ѕ частки даного будинку за нею та її братом. В зв`язку з тим, що переоформлення будинку потребувало складної процедури виділення його в окрему адресу, за такого, батьками було вирішено оформити спірний будинок за договором дарування на неї з єдиним застереженням щодо того, що після виділення будинку в окрему адресу, Ѕ частину вона відчужить на користь брата. Вважає, що дійсним наміром спірного правочину було укладення заповіту. Однак, після смерті батька, мати почала вимагати, щоб вона відмовилася від даного договору. Окремо зазначила, що 13 лютого 2019 року їй було зроблено операцію по видаленню частини правої легені, в зв`язку з чим в липні 2019 році їй було присвоєно інвалідність.

07 липня 2020 року до канцелярії суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, якою вона заперечувала проти доводів відповідачки. В обґрунтування позиції зазначила, що спірний об`єкт нерухомості належав позивачці одноособово на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого комітетом Миколаївської міської ради Миколаївської області 19.12.2012 року. Стосунки між матір`ю та донькою були зіпсовані задовго до смерті ОСОБА_4 . Посилання відповідача на ту обставину, що фактично позивач мала намір скласти на її користь заповіт, свідчать про те, що ОСОБА_1 у разі складання заповіту мала б можливість зобов`язати ОСОБА_2 вчинити відносно неї дії немайнового характеру по догляду за нею та мала право на складання нового заповіту. Тобто, Договір довічного утримання має схожу суть з Заповітом. Вважає, що відповідач особисто вказала на те, що позивач не мала наміру укладати договір дарування. Окремо зазначила, що на момент укладення договору відповідач досягла похилого віку та потребувала сторонньої догляду та матеріальної допомоги, як людина похилого віку за станом здоров`я. Фактично, після укладення даного договору, спірний будинок не був переданий нею відповідачу. ОСОБА_1 продовжує там проживати, здійснювати догляд за будинком та оплачувати комунальні послуги. За такого, спірний договір підлягає визнанню недійсними з огляду на положення ст. 229 ЦК України, як вчинений під впливом помилки.

Представник позивача та позивач в призначене судове засідання не з`явилися. Представник позивача надала до суду заяву, якою просила проводити розгляд справи за їх відсутності. Заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні.

Відповідач в призначене судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. В задоволенні позову просила відмовити з огляду на обставини викладені у відзиві.

Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Ємельянова Н.В. в призначене судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Повідомила про те, що сторони звернулися до неї за консультацією щодо оформлення договору дарування, зібрали необхідний перелік документів для посвідчення саме договору дарування та у призначену дату прийшли до неї, а саме, дарувальник з чоловіком та обдарована, особисто ознайомились з текстом договору та підписали його. Наголосила на тому, що сторони особисто читали текст договору, були дієздатні та повністю усвідомлювали значення своїх дій. Окремо зазначила, що надати більш детальну інформацію щодо посвідчення договору дарування не має можливості з огляду на те, що його посвідчення відбулося ще у 2013 році.

Суд, заслухавши доводи ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_3 , дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 27 травня 2013 року між ОСОБА_1 та її донькою ОСОБА_2 було укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за №1323. За яким, ОСОБА_1 безоплатно передала у власність свої донці ОСОБА_2 належний їй на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями.

Пунктом 7 даного договору визначено, що дарувальник та обдарована, однаково розуміючи значення і умови цього правничу та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину і не є правочином зловмисним. Умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Крім того, сторони підтверджують, що вони не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору.

Відповідно до п. 8 даного договору, дарувальник стверджує, що дарування здійснюється нею за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального.

Пунктом 9 договору сторони домовилися, що під передачею відчужуваного житлового будинку за цим договором слід вважати символічну передачу цього майна. Прийняття обдарованою від дарувальника цього договору свідчить про те, що передача житлового будинку відбулася. Сторони усвідомлюють, зазначеним фактом відбувається передача майна за договором.

Пунктом 17.2 даного договору визначено, що дарувальним та обдарованою, прочитано особисто, зміст даного договору ним зрозумілий і відповідає їх волі, про що свідчать їх підписи на даному договорі.

Право власності за вищенаведеним договором зареєстровано за ОСОБА_2 за реєстраційним номером 1, про що свідчить витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №3952131 від 27.05.2013 року.

Станом на 17.03.2020 року відповідач є власником спірного об`єкту нерухомості, на підтвердження чого в матеріалах справи міститься інформаційна довідка №204516037 від 17.03.2020 року.

Судом встановлено, що у спірному будинку продовжує проживати та зареєстрована лише ОСОБА_1 (відомості про зареєстрованих осіб в житловому будинку від 12.03.2020 року). Сплата комунальних платежів здійснюється за рахунок позивача про що свідчать наявні в матеріалах справи квитанції АТ КБ «ПриватБанк» (арк. справи 14-22). Окрім того, в судовому засіданні позивач зазначила, що даний житловий будинок є її єдиним місцем проживання.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним, а тому дарувальник не набуває права власності від обдарованої особи зустрічних дій майнового характеру.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку, позивач зазначила, що уклала спірний договір дарування унаслідок помилки, оскільки вважала, що умовами спірного правочину обумовлено те, що відповідач буде зобов`язана здійснювати за позивачем догляд та утримувати її, в замін чого отримає житловий будинок.

Правочини, вчинені під впливом помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Неправильне сприйняття може бути викликане найрізноманітнішими обставинами. Причини помилки правового значення не мають.

Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки, необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК України розуміє: помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей та якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Під природою правочину слід розуміти юридичну природу того чи іншого правочину, тобто, основні (типові) характеристики, притаманні зазвичай правочинам цього виду.

Істотне значення має помилка не щодо будь-яких властивостей та якостей речі, а саме таких, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Неправильне уявлення про будь-які інші обставини, крім тих, які зазначені в законі, не може бути підставою для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом помилки. Це стосується і особи контрагента (навіть у тому випадку, коли особа контрагента має істотне для правочину значення).

Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто, в причинах, які спонукали до його укладення, крім випадків, встановлених законом.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 сформулював висновок, згідно з яким особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення спадкового договору замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного спадкового договору та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі.

Лише у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 1302 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Судом встановлено, що на момент укладення зазначеного договору позивач була у віці 72 років. На момент укладення спірного правочину позивача страждала на хронічні захворювання. На підтвердження чого позивачем надано виписку із історії хвороби № 1344, виписку з медичної картки від 25.04.2012 року, Довідку лікаря Бахрової І.В. від 22.04.2021 року, які свідчать про наявність у ОСОБА_1 з 2005 року гіпертонічної хвороби, хронічного калькульозного холециститу та з квітня 2012 року хронічного артриту.

Вік позивача ОСОБА_1 та стан здоров`я на момент укладення спірного договору свідчать про потребу її у сторонньому догляді та матеріальній допомозі. До того ж, з матеріалів справи вбачається відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору дарування та оплату нею комунальних послуг за спірний об`єкт нерухомості.

Звернення позивача з позовом про визнання договору недійсним за закінченням семирічного терміну після його укладення обумовлено тим, що позивач вважаючи, що між нею та її донькою укладено договір довічного утримання вимагала від неї догляду, однак відмова доньки у здійсненні догляду послугувала підставою для звернення до суду з відповідним позову.

З відзиву ОСОБА_2 вбачається, що остання хоча і не визнала ту обставину, що сторони мали дійсними намір укласти договір довічного утримання, однак визнала, що сторони не мали на меті укладати договір дарування, а заповіт.

З урахуванням встановлених фактичних обставин справи суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, так як, ОСОБА_1 мала за мету укладення договору довічного утримання, а, підписавши договір дарування не правильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, тому даний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 229 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 10,18,23,76,258,259,263-265,352,354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ємельянова Наталя Валеріївна про визнання договору дарування недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним Договір дарування від 27 травня 2013 року, житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ємельяновою Наталею Валеріївною, зареєстрований в реєстрі за №1323.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Третя особа: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ємельянова Наталя Валеріївна, місцезнаходження: м. Миколаїв, вул. Погранична, 72.

Суддя С.В. Щербина