Справа № 199/6591/19
(2/199/71/21)
РІШЕННЯ

іменем України

02.03.2021

м. Дніпро

справа №199/6591/19

провадження № 2/199/71/21

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Подорець О.Б.

секретаря судового засідання Столяренко А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач територіальна громада в особі Дніпровської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину домоволодіння за набувальною давністю, -

за участю учасників справи:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Орловської О.В.,

представника відповідача - адвоката Боровик Л.О.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 подала до суду уточнену позовну заяву до ОСОБА_2 , Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину домоволодіння за набувальною давністю (а.с.94-99 т.2).

В обґрунтування позову зазначила, що в 2001 році вона разом зі своєю сім`єю переїхала для постійного проживання до м. Дніпропетровськ. Вони потребували житла, у зв`язку з чим познайомилася з ОСОБА_3 , який запропонував придбати у нього частину домоволодіння та разом з родиною посилитися у вільній частині будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене домоволодіння було поділено на дві відокремлені частини з двома окремими входами, але під одним дахом, тому була можливість оселитися в окремій частині будинку, на підставі чого, влітку 2001 року позивач з сім`єю заселилася в частину будинку, а ОСОБА_3 продовжив проживати в іншій своїй частині будинку. Зазначила, що на момент заселення до частини домоволодіння, а саме 27/50 частин домоволодіння, в ній ніхто не проживав, ключі були у ОСОБА_3 . Сам же ОСОБА_3 проживав в іншій частині домоволодіння, а саме у 23/50 частини будинку, до дня своєї смерті у жовтні 2006 року, але прописаний там ніколи не був. Крім того, у зв`язку з тим, що письмовий договір купівлі-продажу частини будинку між сторонами не було укладено, задля впевненості, що позивача з сім`єю не виженуть зі спірного домоволодіння та на підтвердження придбання останньою вищевказаної частини домоволодіння, ОСОБА_3 у 2002 році склав на ім`я ОСОБА_1 заповіт на свої 23/50 частини цього будинку, посвідчений 19.11.2002 приватним нотаріусом ДМНО Стрілковською З.Д., за реєстровим №5175.

Одразу після заселення до частини домоволодіння, позивач разом зі своєю сім`єю зареєструвалась в ньому та до теперішнього часу постійно проживає. Протягом користування даною частиною домоволодіння, позивачем було зроблено ремонт, установлено газовий котел, проведено по всій частині домоволодіння газове опалення, нею регулярно сплачувалися комунальні послуги.

Утім, після смерті ОСОБА_3 до ОСОБА_1 звернувся його син ОСОБА_2 , відповідач по справі, з проханням відмовитися від заповіту, задля оформлення спадщини на своє ім`я, та в подальшому обіцяв оформити належним чином на позивача частину домоволодіння, придбану нею у ОСОБА_3 та якою остання відкрито та безперервно володіла та володіє впродовж багатьох років. У зв`язку з чим, ОСОБА_1 відмовилася від заповіту ОСОБА_3 .

Проте, до 2019 року ОСОБА_1 не знала, що ОСОБА_3 ніколи не був власником спірних 27/50 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, починаючи з червня 2001 року та понад вісімнадцять років, остання добросовісно, відкрито та безперервно володіла, володіє та користується спірним майном.

На підставі викладеного, позивач просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності на 27/50 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 38,6 кв.м., загальною площею 57,5 кв.м, та яке складається з: А-1 житловий будинок, з відповідними господарськими будівлями та спорудами (а.с.94-99 т.2).

Ухвалою суду від 12 серпня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , де третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частину домоволодіння за набувальною давністю та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.43 т.1).

Протокольною ухвалою суду від 23 жовтня 2019 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору залучено ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а.с.112 т.1).

Ухвалою суду від 14 листопада 2019 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , де треті особи Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на частину домоволодіння за набувальною давністю, позов третьої особи ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , де треті особи П`ята дніпровська державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Дніпровського міського управління юстиції, про визнання права власності за набувальною давністю, об`єднавши їх в одне провадження (а.с.160 т.1).

Ухвалою суду від 14 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання третьої особи ОСОБА_1 про витребування доказів (а.с.162 т.1).

Ухвалою суду від 10 грудня 2019 року направлено судове доручення компетентному суду Російської Федерації для допиту ОСОБА_4 , у зв`язку з чим провадження по вищезазначеній цивільній справі зупинено (а.с.194 т.1).

Ухвалою суду від 07 жовтня 2020 року провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , де треті особи Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на частину домоволодіння за набувальною давністю, та за позовом третьої особи ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , де треті особи П`ята дніпровська державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Дніпровського міського управління юстиції, про визнання права власності за набувальною давністю поновлено, у зв`язку з надходженням повідомлення Першого заступника начальника управління Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Захарової О. щодо результатів виконання доручення (а.с.73 т.2).

Ухвалою суду від 03 листопада 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , де треті особи Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на частину домоволодіння за набувальною давністю залишено без розгляду (а.с.86 т.2).

Протокольною ухвалою суду від 12 листопада 2020 року до розгляду прийнято уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину домоволодіння за набувальною давністю (а.с.100 т.2).

Ухвалою суду від 22 грудня 2020 року закрито підготовче провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину домоволодіння за набувальною давністю, та призначено справу до судового розгляду (а.с.139 т.2).

02 березня 2021 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 уточнений позов підтримала. Додатково суду повідомила, що на теперішній час 27/50 частин спірного домоволодіння належить ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя від 23.07.1964, виданого Четвертою ДДНК за реєстровим №2-3427 та свідоцтва про право на спадщину від 23.07.1964 виданого Четвертою ДДНК за реєстровим №2-3429; 23/50 частин - належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 3-3582 та договору про розподіл спадкового майна №3-3584 від 08.06.2007. Також зазначила, що не збиралася укладати з ОСОБА_3 договір найму на 27/50 частин спірного домоволодіння, жодній особі ніколи не сплачувала орендну плату за проживання в 27/50 частинах будинку АДРЕСА_1 . Ніколи між нею та ОСОБА_3 не було правовідносин, як «між власником та квартиранткою». Також вона не здійснювала догляд за ОСОБА_3 , лише по сусідські могла йому допомогли, оскільки його діти не приймали належної участі у житті батька. З ОСОБА_3 , а пізніше і з ОСОБА_2 були нормальні добросусідські відносини до розгляду справи у суді. Зазначила, що факт надання ОСОБА_2 розписки після прийняття та оформлення ним спадщини, про не продаж без її відома 23/50 частин спірного домоволодіння, свідчить про визнання ним її статусу співвласника будинку. На підставі викладеного, просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Орловська О.В. підтримала уточнений позов з підстав викладених у ньому, просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, пояснивши, що ОСОБА_1 заселилася і зареєструвалася у спірній частині домоволодіння АДРЕСА_1 за згодою ОСОБА_3 , з яким уклала усний договір купівлі-продажу у 2001 році, і саме з цього часу відкрито, безперервно, добросовісно користується спірною частиною будинку і за цей час ніхто не пред`являв до неї претензій щодо користування цією частиною будинку.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Боровик Л.О. проти задоволення позову заперечувала, підтримавши наданий суду відзив, у якому зазначила, що ОСОБА_2 є власником 23/50 частин домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому, інші 27/50 частин домоволодіння юридично належать ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті останньої, у встановлений законом строк, спадщину прийняла ОСОБА_4 . Утім, юридично своїх прав протягом 53 років не оформила. Зазначила, що ОСОБА_1 не має прав власності в зазначеному домоволодінні, не є будь-яким родичем або членом сім`ї будь-кому із співвласників, що нею і не заперечується. У 2001 році оскільки ОСОБА_3 одноособово мешкав у спірному домоволодінні, на прохання своєї знайомої надав згоду на тимчасове проживання у будинку позивачу ОСОБА_1 , в якості квартирантки разом з її неповнолітніми на той час доньками ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Вищевказане домоволодіння в натурі юридично не поділено, утім фактично будинок має два окремі входи та поділено на квартири ІНФОРМАЦІЯ_1 та 2, які відокремлені одна від одної, де в кв. 1 мешкав ОСОБА_3 , а в кв. 2, з дозволу останнього, мешкала позивач ОСОБА_1 з доньками. Таким чином ОСОБА_3 та позивач з доньками мешкали за однією адресою, проте мешкали окремо один від одного, вели окремо господарство, не були родичами та не мали жодних стосунків між собою, крім стосунків, як між власником та квартирантами. Також суду повідомила, що ОСОБА_1 сплачувала ОСОБА_3 певні кошти за користування житлом. На підставі викладеного зазначила, що доводи позивача ОСОБА_1 викладені в її уточненій позовній заяві ґрунтуються на вигаданих нею обставинах і не мають доказів на своє підтвердження, а тому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.118-124 т.2).

Представник відповідача Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, надавши до суду відзив, у якому зазначив, що як вбачається з позовної заяви, під час володіння майном позивач вважала, що користується майном ОСОБА_3 , а після смерті останнього - майном ОСОБА_2 , і дізналася, що спірне домоволодіння є безхазяйним тільки у 2019 році, що унеможливлює визнання права власності за набувальною давністю, а тому викладені обставини суперечать добросовісному, в тому числі безпритульному, володінню майном. На підставі викладеного, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі (а.с.129-131 т.2).

Суд, вислухавши позивача, представника позивача адвоката Орловську О.В., представника відповідача адвоката Боровик Л.О., допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 належить на праві власності - ОСОБА_7 в розмірі 27/100 частин на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя від 23.07.1964, виданого Четвертою ДДНК за реєстровим №2-3427 та 27/100 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.07.1964 виданого Четвертою ДДНК за реєстровим №2-3429, а 23/50 частин - належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 3-3582 та договору про розподіл спадкового майна №3-3584 від 08.06.2007 (а.с.27 зв. т.1).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 18.01.1966 (а.с.9 т.1).

Після смерті ОСОБА_7 . Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу на підставі заяви ОСОБА_4 від 19.01.1966 (а.с.49-50 т.1).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно зі статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та на відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що "умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном".

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях.

Під час розгляду справи, судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено усний договір купівлі-продажу 27/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим ОСОБА_1 передавала обумовлену суму коштів ОСОБА_3 . Дані обставини визнала позивач по справі ОСОБА_1 , а також підтвердила їх при допиті її в якості свідка.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 не могла не усвідомлювати, що між нею та ОСОБА_3 відбулася угода купівлі-продажу, що унеможливлює визнання права власності в порядку ст.344 ЦК України.

Крім того, судом також встановлено, що після смерті ОСОБА_7 спадкоємицею її майна є сестра ОСОБА_4 , яка подала заяву про прийняття спадщини, проте не зареєструвала своє право у встановленому законом порядку та не відмовилась від права власності на відповідне нерухоме майно.

Так, відповідно до положень частини 5 ст. 1277 ЦК України спадщина не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою, в населених пунктах де нема нотаріуса,- відповідними органами місцевого самоврядування. Охорона спадкового майна триває від моменту, коли стало відомо про відсутність спадкоємців, неприйняття ними спадщини, і до визнання спадщини відумерлою та переходу її у власність органів місцевого самоврядування (ст. 1283 ЦК України).

Оскільки 27/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 є спадковим майном, яке внаслідок об`єктивних чинників не перейшло до спадкоємців, і згідно з чинним законодавством передбачено визнання такої спадщини відумерлої за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, тому на думку суду відсутні такі обставини, які мають значення для справи, як - відкритість та добросовісність володіння чужим майном.

Статтею 1277 ЦК України не визначено граничного строку для подачі відповідним органом місцевого самоврядування заяви про визнання спадщини відумерлою, зважаючи на те, що діючим законодавством не передбачена відмова територіальної громади від набуття права власності в порядку встановленому даною статтею, враховуючи те, що відумерла спадщина, яка не оформлена за територіальною громадою не може бути об`єктом набувальної давності.

Що стосується проживання позивача у спірній частині будинку тривалий час, утримання її в належному стані та здійснення оплати за житлово-комунальні послуги, то дані обставини не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю за ст. 344 ЦК України.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 на підставі ст.344 ЦК України.

Враховуючи результат розгляду справи, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину домоволодіння за набувальною давністю - відмовити у повному обсязі.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції, яка набрала чинності з 15.12.2017, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до апеляційного суду через суд першої інстанції.

Копію судового рішення із викладом вступної та резолютивної частин видати учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, за їхньою заявою негайно після його проголошення.

Повний текст судового рішення складено 11 березня 2021 року.

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_2 .

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_3 .

відповідач Територіальна громада в особі Дніпровської міської ради, ЄРДПОУ 26510514, місце знаходження пр. Дм. Яворницького,75, м. Дніпро, 49000.

Суддя О.Б.Подорець