Провадження № 22-ц/810/171/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Кострицького В.В.,

суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Сінько А.І.

учасники справи:

позивач - Державне підприємство «Сєвєродонецька теплоелектроцентраль»,

представник позивача - ОСОБА_1

відповідач - Юрченко Володимир Григорович ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 січня 2021 року, ухвалену у складі судді Бароніна Д.Б. в м. Сєвєродонецьк, Луганської області

у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Позовні вимоги обґрунтовувано тим, що ОСОБА_2 у період з 13.08.2014 по 30.04.2018 особисто брав участь у бойових діях на сході України, що викликало у нього душевні страждання. Від початку збройної агресії Російської Федерації проти України, позивач постійно перебуває у пригніченому стані, у нього знизився життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття, що негативно позначилося на його стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків. У зв`язку з викладеним, позивач просить стягнути з іноземної держави - Російської Федерації, моральну шкоду в розмірі 300000 грн.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 січня 2021 року було відмовлено у відкритті провадження у справі.

Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави, зокрема в якості відповідача. В даному випадку Російська Федерація у відповідь на запити суду не висловила своєї згоди через уповноважених осіб або компетентні органи на розгляд даного спору в судах України. Посилання у позовній заяві на те, що Російська Федерація не може користуватися судовим імунітетом в судах України, є неспроможними, адже вказаний імунітет визначений для неї нормами ч. 1 ст. 2 ЦПК України, ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», тобто нормами національного законодавства України, до яких законодавчим органом України не вносилися жодні зміни чи доповнення в частині спеціального застосування або незастосування до Російської Федерації. За таких обставин суд вважає, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства в судах України, у зв`язку із чим належить відмовити у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_2 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

09 лютого 2021року до Луганського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_2 , який просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанцій, справу направити на розгляд до суду першої інстанції для продовження розгляду, так як вказана ухвала прийнята через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та постановлена з порушенням норм процесуального права за наслідками неправильного застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ЗУ «Про міжнародне приватне право» закріплюється принцип абсолютного судового імунітету (недоторканість, звільнення від чого-небуть) іноземної держави. Судовий імунітет держави включає : судовий імунітет у вузькому значенні слова - саму непідсудність однієї держави судові іншої держави, а також імунітет від забезпечення позову. Теорія абсолютного імунітету держави базується на принципі сучасного міжнародного публічного права суверенній рівності держав. Як суб`єкт міжнародного приватного права, держава не втрачає властивості суверена, а продовжує діяти як владна особа, що користується абсолютним імунітетом. Правило судового імунітету не поширюється на можливість пред`явлення позову до держави у національний суд цієї держави. Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки зі згоди, висловленої через уповноважених на це осіб. На думку скаржника у законодавстві і судовій практиці переважної більшості розвинених іноземних держав застосовується концепція обмеженого імунітету, що передбачає надання імунітету державі та її власності тільки у зв`язку з діяльністю, що має суверенну природу, відмовляючи в імунітеті діяльності, не пов`язаній з виконання державою суверенних функцій. Питання про надання імунітету іноземній державі, найбільш повно забезпечує дотримання принципу розподілу влади, посилює незалежність судової системи та підвищує рівень її впливу у суспільстві, а також безумовно сприяє реалізації особою права на справедливий суд. Принцип імунітету держави має диспозитивний характер і не відноситься до загальних принципів міжнародного права, натомість повага до імунітету іноземної держави базується на звичаєвій нормі міжнародного права. Застосування норми, що ґрунтується на теорії абсолютного імунітету іноземної держави, постійно звужується, а сфера застосування норми, яка базується на концепції обмеженого імунітету, постійно розширюється. На думку скаржника з урахуванням рішення ЄСПЛ від 14.03.2013р. у справі «Олєйніков проти Росії» та постанови Верховного Суду від 25.01.2019 р. у справі №796/165/18, норми Європейської конвенції про імунітети держав та їх власності підлягають застосуванню українськими судами згідно із звичаєвим міжнародним правом. Збройна агресія Російської Федерації проти України не є актом публічної влади, вчиненим з публічною метою, а вказана діяльність РФ не можу розглядатися як така, що має суверенну природу і на неї не поширюється судовий імунітет. Виходячи з вищевикладеного скаржник робить висновок, що не підлягають застосуванню у справах про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України, натомість до таких правовідносин повинні застосовуватися норми Європейської конвенції про імунітет держави 1972р. та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004р. На думку позивача в даному випадку не поширюється на РФ, як особливий суб`єкт правовідносин, відмінний від фізичних і юридичних осіб, оскільки об`єкти правовідносин, учасником яких вона виступає, знаходяться на території України, при цьому юридичні факти, що створили відповідні правовідносини, також мали місце на території України. Так скаржник на підставі вищевикладеного вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми ч.1 ст. 79 ЗУ « Про міжнародне приватне право». Також судом першої інстанції не враховані приписи ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» з урахуванням вищевикладених підстав Європейської конвернції та Конвенції ООН.

В судове засідання зявився представник відповідача , апелянт був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість постановленої ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що Російська Федерація не може користуватися судовим імунітетом в судах України, а дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства в судах України, у зв`язку із чим належить відмовити у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_2 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України..

Судова колегія апеляційного суду з цим висновком суду першої інстанції не погоджується, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, на яку послався місцевий суд, відмовляючи ОСОБА_2 у відкритті провадження у справі, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Предметом позову ОСОБА_2 є відшкодування моральної шкоди, заподіяної, на думку позивача, Російською Федерацією.

Таким чином, підстав для відмови у відкритті провадження у справі за п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України у місцевого суду не було.

Так, відповідно до ст. 1 ЦПК України цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України гарантовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Таким чином, відмова у відкритті провадження у справі, що підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства порушує право особи на судовий захист своїх прав, свобод та інтересів, а також суперечить завданням цивільного судочинства.

Необґрунтованим є і посилання місцевого суду на судовий імунітет Російської Федерації.

Так, ч. 17 ст. 28 ЦПК України встановлено, що позови про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб (в тому числі про відшкодування шкоди, завданої внаслідок обмеження у здійсненні права власності на нерухоме майно або його знищення, пошкодження) у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру можуть пред`являтися також за місцем проживання чи перебування позивача.

Пунктом 22 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати удового збору звільнені позивачі у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Таким чином, ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір» презюмує можливість розгляду позовів до Російської Федерації про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією, в порядку цивільного судочинства.

Окрім того, спеціальними законами, а саме ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим тимчасово окупованих територій України» та ЗУ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», встановлено, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Відповідно до ч.ч 1, 2, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Олейников против Российской Федерации» від 14 березня 2013 року (скарга № 36703/04) у п.п. 54-65 визначено, що право на справедливий суд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитись в контексті принципу верховенства закону, який вимагає, щоб усі позивачі мали ефективні засоби судового захисту. Загально визнані норми міжнародного публічного права про імунітет держави не можуть розглядатися як накладення непомірного обмеження права на звернення в суд, встановлене п. 1 ст. 6 Конвенції.

ЄСПЛ прийшов до висновку, що у випадках, коли застосування правила імунітету держави обмежує реалізацію права на доступ до суду, суд має з`ясувати, чи виправдовують обставини справи такі обмеження. Обмеження має переслідувати законну мету, а суду слід з`ясувати чи співмірне воно із метою звернення до суду.

Вказане не було враховане місцевим судом, чим було порушено право позивача на справедливий суд гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції.

Суд першої інстанції не врахував предмет спору, а саме відшкодування шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України, що свідчить про виключну значимість забезпечення права особи на судовий захист через доступність правосуддя.

Виходячи з викладеного, внаслідок порушення норм процесуального права місцевим судом було постановлено помилкову ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 374 ч.1,ст. 379 ч. 1 п. 4, ст. 382 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 січня 2021 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до Сєвєродонецького міського суду Луганської області .

Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови виготовлено 17 березня 2021 року.

Головуючий: В.В.Кострицький

Судді: О.Ю. Карташов

Ю.П. Лозко