Справа № 331/4898/20
Провадження № 2 /331/561/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Жукової О.Є.

за участю секретаря -Мироненко О.В.

розглянувши в загальному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОСТО ПОЗИКА» про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач в грудні 2020 року звернувся до суду з вказаним позовом в якому просив визнати договір позики укладений між ним та відповідачем недійсним.

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що ТОВ «ПРОСТО ПОЗИКА» було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Проте, нею не було підписано даний договір. Відповідачем не повідомлено її письмово мені всю необхідну інформацію щодо умов договору. Відповідач скористався тим, що їй, як позичальнику об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а Відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав їй відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Крім того, позивач вважає, що договір укладено з використанням нечесної підприємницької практики.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2020 року по справі відкрите провадження, визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідач надав відзив на позов, в якому зазначив, що кредитний договір було укладено у письмовій формі із дотриманням вимог чинного законодавства щодо підписання сторонами Кредитного договору та щодо форми його укладення. Законодавство про електронну комерцію не можу бути застосоване до цього правочину, оскільки правочин у електронній формі не укладався.Крім того, з огляду на те, що твердження позивача про ненадання йому необхідної інформації, надання якої передбачено чинним законодавством та було необхідне для прийняття рішення щодо отримання кредиту не відповідає дійсності, остання була належним чином ознайомлена із зазначеними умовами та документами, що містять ці умови, що підтверджується її підписом у договорі, в задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Позивач в наданому клопотанні просив справу розглядати у його відсутність. .

Представник відповідача просив розгляд справи здійснювати у його відсутність, у задоволенні позову відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків .

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договору або правочину.

Згідно ч.1 ст.627 та ч.1 ст.628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Отже інформація, яка повинна бути надана до моменту укладання договору однією із сторін є частиною пропозиції та істотною умовою договору, оскільки обов`язковість її оприлюднення прямо передбачена Законом.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина 1 статті 575 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними», роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним необхідно перевіряти додержання ст.ст.215,1048-1052,1054-1055 ЦК України, та ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів».

З матеріалів справи вбачається, що 21 травня 2020 року між Позивачем та Відповідачем було укладено у письмовій формі Кредитний договір № 019/01445/05/20, згідно якого Позивачу було надано грошові кошти у розмірі 9 000 (дев`ять тисяч) грн. 00 коп. на умовах терміновості, повернення та платності.

Грошові кошти Позивач отримала, що підтверджується видатковим касовим ордером від 21 травня 2020 року.

Дата та розмір майбутніх платежів, які належить сплатити за Кредитним договором були визначені у Графіку платежів (Додаток 2 до Кредитного договору), що є невід`ємною частиною Кредитного договору.

Вищезазначене підтверджується копією підписаного між Позивачем та Відповідачем Кредитного договору із додатками, що додаються до цього відзиву, отже судом встановлено, що оспорюваний Кредитний договір було укладено у письмовій формі із дотриманням вимог чинного законодавства щодо підписання сторонами Кредитного договору та щодо форми його укладення. Законодавство про електронну комерцію не можу бути застосоване до цього правочину, оскільки правочин у електронній формі не укладався.

Будь-яких доказів на підтвердження тієї обставини, що кредитний договір не було підписано ОСОБА_1 , останньою надано не було.

Також, судом встановлено, що відповідно до п.1.3 Кредитного договору: «Позичальник підтверджує, що до підписання даного Договору, Кредитодавець заздалегідь у письмовому вигляді ознайомив його з:

- інформацією розміщеною на офіційною веб-сайті Кредитодавця, що необхідна була для отримання споживчого кредиту Позичальником, яка містила наявні та можливі схеми кредитування у Кредитодавця;

- інформацією наведеною в Паспорті споживчого кредиту (Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартизована форма) форма якої передбачена Законом Україна «Про споживче кредитування» та Внутрішніми Правилами;

- інформацією про необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, які є обов`язковими для отримання кредиту, перелік осіб, яких Кредитодавець визначив для надання відповідних послуг (за наявності), та про те, що вартість послуг третіх осіб встановлюється виключно такими особами;

- інформацією про Кредитодавця та його місцезнаходження;

- інформацією наведену у Внутрішніх правилах;

-іншою інформацією про умови кредитування;

- інформацією про реальну річну процентну ставку, а також про орієнтовну загальну вартість кредиту та інших послуг Кредитодавця».

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 до підписання Кредитного договору заздалегідь була ознайомлена у письмовому вигляді з необхідною інформацією, що підтверджується підписаною позивачем заявою, а саме Додатком 4 до Кредитного договору в якій зазначено, що : «Цією заявою Позичальник також підтверджує:

- що до підписання Кредитного договору, він отримав копію проекту договору про споживчий кредит, всі умови йому зрозумілі, він погоджується їх виконувати вільно без будь якого примусу.

- Кредитодавець надав йому необхідні пояснення з метою забезпечення Позичальнику можливості оцінити, чи адаптовано Договір до його потреб та фінансового стану, зокрема шляхом роз`яснення інформації , що надається відповідно до ч.2 та ч.З ст.9 ЗУ «Про споживче кредитування», істотних характеристик запропонованих послуг та наслідків для Позичальника, зокрема у разі невиконання ним зобов`язань за Договором

-Кредитодавець ознайомив Позичальника зі змістом ст..11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та іншу інформацію, необхідну для свідомого вибору та підписання цього Договору згідно з вимогами чинного законодавства України».

В обґрунтування позову позивач посилається на порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями15 і 23 цього Закону.

Зі змісту оспорюваного кредитного договору убачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування.

Відповідач виконав вказані вимоги закону та визначив термін погашення заборгованості по кредиту, визначив сукупну вартість кредиту і проценти, розписав, які суми позивач зобов`язаний буде сплатити.

Із вище викладеного суд приходить до висновку, що сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строку та умов кредитування, що свідчить про наявність волі позивача для укладення такого договору шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

У статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» також зазначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Разом з тим, позивачем не надано доказів того, що відповідач при укладенні договору застосував нечесну підприємницьку практику.

В свою чергу, відповідачем у повному обсязі було надано інформацію позивачу стосовно умов кредитування, зазначених у договорі. Позивач не мав претензій стосовно умов кредитного договору при його укладенні. Отже, дії відповідача не містять ознак нечесної підприємницької практики.

Також, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами.

Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору не скористався.

Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновків, що позивач ознайомився та погодився на умови кредитного договору, що підтверджується підписом останнього на договорі, що дозволяє дійти висновку, що позивач будучи повнолітньою, дієздатною особою в повній мірі розумів взяття на себе зобов`язань та настання наслідків за їх не виконання.

Між сторонами були здійснені всі необхідні дії для придбання, припинення або зміни цивільних прав та обов`язків, що за змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору.

Також, вбачається, що відповідач виконав всі зобов`язання за кредитним договором, оскільки сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору після чого на добровільній основі підписали його.

Підписанням договору кредитного позивач погодився з усіма умовами даного правочину і прийняла на себе зобов`язання щодо його виконання, маючи можливість детально вивчити його та вирішити питання щодо взяття на себе зобов`язань перед відповідачем, однак позивач цього не зробив, використавши кредитні кошти на свій розсуд.

Таким чином, кредитний договір укладений у спосіб і у формі, що не суперечать чинному законодавству. В кредитному договорі передбачені всі права та обов`язки сторін, умови щодо його виконання, а також умови його припинення.

Позивач добровільно погодився на укладення спірного правочину на встановлених відповідачем умовах і, починаючи з 21 травня 2020 року почав користуватись кредитними коштами, та не оскаржував договір до грудня 2020 року , не порушував питання про розірвання договору, а отже, не вважав його неукладеним або недійсним.

Щодо посилань на нечесну підприємницьку діяльність, то доводів, які зазначені вище судом, звертається увага на те, що дії відповідача спрямовані на повернення коштів,які не свідчать про порушення законодавства, а дії позивача свідчать про не бажання виконувати умови договору, а протилежного позивач не довів.

Разом з цим, суд звертає увагу позивача, що останній при розгляді питання про стягнення з останнього заборгованості, вправі оскаржувати розрахунки фінансової установи та не погоджуватись з ними.

Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.82 ЦПК України визначено, що докази це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску» проти Румунії» встановлено, що «існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

На підставі викладеного, перевіривши матеріали справи, з`ясувавши усі фактичні обставини, дослідивши наявні докази, надавши їм належну оцінку, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з урахуванням тих обставин, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження передбачених чинним законодавством правових підстав для визнання такого договору недійсним, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 3,4,11-13, 19, 263, 265 , 279, 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОСТО ПОЗИКА» про захист прав споживачів відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст судового рішення складений 17 березня 2021 року.

Суддя:

17.03.2021