Справа № 203/1891/21
Провадження № 2/0203/918/2021
УХВАЛА

07 липня 2021 року суддя Кіровського районного суду міста Дніпропетровська Ханієва Ф.М., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатної ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Євгеній Володимирович, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів позики та додаткових угод, договору іпотеки, договору про переведення боргу,

Встановив:

18 травня 2021 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатної ОСОБА_2 звернулася до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Євгеній Володимирович, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просить суд:

- визнати договір позики від 15 жовтня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , від імені якої за довіреністю діяв ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., №1370 недійсним з моменту його укладення;

- визнати додаткову угоду №1 від 25 квітня 2014 року до договору позики від 15 жовтня 2012 року за реєстром №1370, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., за реєстром №342 недійсною з моменту її укладення;

- визнати додаткову угоду №2 від 19 вересня 2014 року до договору позики від 15 жовтня 2012 року за реєстром №1370, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., за реєстром №788 недійсною з моменту її укладення;

- визнати додаткову угоду №3 від 25 лютого 2015 року до договору позики від 15 жовтня 2012 року за реєстром №1370, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. за реєстром №127 недійсною з моменту її укладення;

- визнати додаткову угоду №4 від 02 жовтня 2015 року до договору позики від 15 жовтня 2012 року за реєстром №1370, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., за реєстром №633 недійсною з моменту її укладення;

- визнати договір позики від 19 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , від імені якої за довіреністю діяв ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., за реєстром №786 недійсним з моменту його укладення;

- визнати додаткову угоду №1 від 25 лютого 2015 року до договору позики від 19 вересня 2014 року за реєстром №786, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., за реєстром №125 недійсною з моменту її укладення;

- визнати додаткову угоду №2 від 02 жовтня 2015 року до договору позики від 19 вересня 2014 року за реєстром №786, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., за реєстром №634 недійсною з моменту її укладення;

- визнати договір позики від 26 березня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , від імені якої за довіреністю діяв ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., за реєстром №201 недійсним з моменту його укладення;

- визнати додаткову угоду №1 від 02 жовтня 2015 року до договору позики від 26 березня 2015 року за реєстром №201, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., за реєстром №635 недійсною з моменту її укладення;

- визнати договір іпотеки від 20 березня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , від імені якої за довіреністю діяв ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., за реєстром №638, з метою забезпечення вимог за договором позики від 15.10.2012 року недійсним з моменту його укладення;

- визнати договір від 02 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 , від імені якої за довіреністю діяв ОСОБА_5 , та третьою особою ОСОБА_4 про переведення боргу за договорами позики та додатковими угодами до них, згідно якого боржником щодо повернення позики став ОСОБА_4 - недійсним з моменту його укладення.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її рідною бабою по лінії моєї матері ОСОБА_6 , яка проживає разом нею. У 2007 році її бабуся отримала травму, після якої тривалий час перебувала на лікуванні. Згодом після перенесеної травми у бабусі почалися психічні розлади, у зв`язку з чим вона перестала усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тому вона вимушена була звернутися до лікарів з метою встановлення психічної хвороби та подальшого лікування. Її бабуся ОСОБА_2 , будучи хворою та не усвідомлюючи свій хворобливий стан, видала нотаріально посвідчені довіреності на ім`я ОСОБА_5 , який, скориставшись неможливістю хворої усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, уклав з ОСОБА_3 від імені ОСОБА_2 договори позики, додаткові угоди до них, договір іпотеки та договір про переведення боргу.

Після укладення оскаржуваних договорів ОСОБА_3 нібито передав ОСОБА_2 неймовірно великі гроші без будь-якої застави, незважаючи на те, що на момент передачі їй було 79 років, вона була пенсіонеркою, при цьому вона не усвідомлювала своїх дій та не могла керувати ними, оскільки мала дивну поведінку ще з 2008 року, що вказує на протиправність оскаржуваних договорів. У зв`язку з укладанням вищезазначених договорів, у ОСОБА_2 було незаконно відібрано усе майно, що належало їй на праві приватної власності. Це підтверджується заочним Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 200/3123/18 від 01.06.2018 року, відповідно до якого усе майно, що належало її бабусі, невідомо яким чином перейшло у власність ОСОБА_3 та яке в подальшому скасовано та триває судовий розгляд справи. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2019 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано недієздатною з 2009 року. Встановлено опіку над ОСОБА_2 та призначено опікуном ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проте, всупереч вимогам чинного законодавства, ОСОБА_3 , скориставшись станом ОСОБА_2 , діючи в своїх інтересах заволодів її майном, цілком протиправно позбавив ОСОБА_2 права власності, усього її майна, більш того її навіть було виселено з її ж будинку.

З урахуванням викладеного, позивач, зазначаючи, що є повністю підтвердженим той факт, що ОСОБА_2 була недієздатною саме на момент укладення спірних договорів та є такою по теперішній час, тому є всі законні підстави для визнання оскаржуваних договорів та додаткових угод до них недійсними.

Суд, вивчивши матеріали позовної заяви, дійшов висновку про необхідність передачі цивільної справи за територіальною підсудністю до іншого суду.

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Аналогічні положення закріплені в частині 1 статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Так, відповідно до статті 27 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини 1 статті 30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Згідно з частинами 1, 3 статті 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду, що здійснюється на підставі ухвали суду.

Суд зазначає, що позивачем, окрім іншого, заявлено вимогу про визнання недійсним з моменту укладання договору іпотеки від 20 березня 2013 року.

Водночас з долученої до позову копії вказаного іпотечного договору (п. 1.2. цього договору) видно, що предметом іпотеки за останнім виступали будинок та земельна ділянка, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, суд зазначає, що відповідно до пункту 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред`являються за місцезнаходженням майна або його основної частини.

Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо. Правила виключної підсудності поширюються також на спори щодо майнових прав на незавершені будівництвом об`єкти нерухомості, об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення.

Відповідно до пункту 42 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.03.2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. До нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (стаття 181 Цивільного кодексу України). Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 Цивільного кодексу України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 Цивільного кодексу України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 Цивільного кодексу України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 460/4286/16-ц та від 16.05.2018 у справі № 640/16548/16-ц.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, суд доходить висновку, що спір між сторонами виник із приводу нерухомого майна і позивачу на виконання приписів ст. 30 ЦПК України необхідно було звернутися до суду за місцезнаходженням нерухомого майна (будинку та земельної ділянки), тобто до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.

Тому на підставі вимог ч. 1, ч. 3 ст. 31 ЦПК України, справа підлягає передачі на розгляд за підсудністю до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.

Керуючись ст. 30, частинами 1, 3 ст. 31, ст.ст. 258-260 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатної ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Євгеній Володимирович, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів позики та додаткових угод, договору іпотеки, договору про переведення боргу передати за підсудністю до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області (52005 смт. Слобожанське, вул. Теплична, 7).

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

У відповідності до підпункту 15.5 частини 1 Розділу VII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ф. М. Ханієва