Справа № 183/7897/18
№ 2/183/1383/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2021 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Устименко М.О.,

розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

-житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку загальною площею 0,2343 га, кадастровий номер :02:011:0094, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку, загальною площею 159,0 кв.м., житловою площею 78,9 кв.м., з господарськими будівлями: Б-котельня, ПГ-погріб, В вбиральня, Г вольєр, з/я, К., К1 споруди, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також право власності на Ѕ частину земельної ділянки, загальною площею 0,2343 га, кадастровий номер :02:011:0094, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 22 серпня 2003 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого мають неповнолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Від першого шлюбу у позивача є син ОСОБА_6 , 197 року народження.

Шлюб між сторонами був розірваний рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26.04.2018 року.

В період шлюбу, на підставі рішення Орлівщинської сільської ради від 29.11.2007 року № 13, на ім`я відповідача було надано земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,2343 га, кадастровий номер :02:011:0094, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на земельну ділянку набуте на ім`я відповідача, про що видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії АИ № 016454.

На зазначеній земельній ділянці подружжям за спільні кошти було побудовано житловий будинок, загальною площею 159 кв.м., житловою площею 78,9 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, який було оформлено на ім`я відповідача.

Позивач зауважує, що будинок ними був побудований за спільні кошти в період зареєстрованого шлюбу, для проживання в ньому сім`єю, для ведення спільного господарства та побуту. У 2013 році всією сім`єю вони вселилися в будинок, облаштувавши одну кімнату, а у 2017 році шлюбні відносини з відповідачем були припинені, хоча періодично чоловік повертається у збудоване ними житло.

Після винесеного рішення про розірвання шлюбу відповідач висловив думку, що будинок має належати виключно йому, почав погрожувати позивачеві, тому вона, з посиланнями на вимоги ст.ст. 60,61,63,68,69 СК України, ч.3 ст. 368, 372 ЦК України, звернулася до суду з означеним позовом.

У відзиві на позов представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на те, що земельна ділянка, право власності на яку набуто шляхом приватизації, є особистою приватною власністю того із подружжя, кому вона безоплатно передана у власність, та не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач вже використав своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки і в подальшому не зможе набути ту частину земельної ділянки, яку отримає позивач, у разі задоволення її позову, натомість у позивача таке право залишиться, і вона ним зможе скористатися в будь-який час, тому на думку, представника відповідача, позивач намагається збагатитися за рахунок відповідача. Крім того, представник відповідача посилається на ту обставину, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 26.04.2018 року у справі про розірвання шлюбу було встановлено, що сторони припинили ведення спільного господарства з лютого 2017 року, а державна реєстрація права власності на житловий будинок була здійснена через півтора роки після розірвання шлюбу. При цьому представник відповідача наполягає на тому, що будинок відповідачем був збудований за власні кошти в період з березня 2017 року по червень 2018 року та зареєстрований в реєстрі прав власності у грудні 2018 року після припинення сімейно-шлюбних відносин та ведення спільного господарства, тому теж не може бути віднесений до об`єктів спільної сумісної власності. При цьому державна реєстрація права власності на будинок відбулася без прийняття в експлуатацію.

В судовому засіданні позивач свій позов підтримала з підстав, викладених у ньому, надала детальні пояснення про хід будівництва будинку, про момент їх заселення в будинок у 2013 році, коли вони мали змогу облаштувати лише одну кімнату для спільного проживання. Наразі, у будинку проживає вона разом з неповнолітньою дитиною, продовжує оздоблювати будинок за власні кошти задля забезпечення нормальних умов проживання в будинку неповнолітньої дитини.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, з підстав, викладених у відзиві, заперечував обставини щодо здійснення будівництва за спільні кошти в період шлюбу, наполягав на тому, що станом на 2013 рік будинок не був готовий для його проживання сім`єю, будинок не введений в експлуатацію.

Свідок зі сторони позивача ОСОБА_7 батько позивача, надав суду показання про те, що земельну ділянку по АДРЕСА_1 , було виділено подружжю ОСОБА_8 у 2006 році, а в 2007 році її приватизували. В тому ж році на земельній ділянці забили фундамент, у 2009 році вигнали стіни, у 2010 році поставили кришу, другий поверх будинку перекрили аж у 2011 році. Подружжя ОСОБА_8 вселилося у будинок приблизно у 2013 році, жили на 2 поверсі, оскільки перший поверх не був готовий для проживання. Наразі в будинку проживає позивач та їх дочка, ОСОБА_9 за власні кошти продовжує добудовувати будинок.

Свідок відповідача ОСОБА_10 - брат відповідача, надав суду показання про те, що будівництво будинку розпочалося в 2011 році, фундамент будинку був залитий 30.05.2011 року, а стіни будинку були вигнані в 2013-2014 році, а вселилося в будинок подружжя ОСОБА_8 наприкінці 2016 року. При цьому свідок наполягав на тому, що будівництво будинку здебільшого здійснювалося за рахунок коштів, які він надавав у борг своєму братові, також він надав для будинку свої власні будівельні матеріали.

Свідок відповідача ОСОБА_11 батько відповідача, надав суду показання про те, що будівництво будинку здійснювала їх сім`я, сім`я позивача не приймала ніякої участі у будівництві будинку.

Свідки позивача ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 надали суду показання про те, що будівництво будинку по АДРЕСА_1 здійснювалося спільними зусиллями сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_16 впродовж 2007-2013 років, в період їх шлюбу. У 2013 році подружжя разом з дитиною вселилося в будинок, будинок всередині повністю не був оздоблений, однак наразі ОСОБА_17 сама продовжує внутрішні роботи по будинку.

Свідок ОСОБА_6 син позивача, надав суду показання про те, що у 2006 році земельну ділянку по АДРЕСА_1 розчищав його дід ОСОБА_7 . У будівництві будинку приймали участь усі родичі, а переїхали проживати у будинок в 2013 році, коли змогли облаштувати одну кімнату. На той часу будинку було заведене електропостачання та підведений дров`яний котел, який в подальшому ОСОБА_18 вирізав та залишив його маті та сестру без опалення в будинку.

Свідок відповідача ОСОБА_19 надав показання про те, що йому не відомо, коли було розпочате будівництво будинку по АДРЕСА_1 , оскільки в Орлівщину він переїхав лише у 2011 році, однак вважає, що будинок не готовий до проживання в ньому сім`ї, оскільки подвір`я не огороджене парканом.

Свідок відповідача ОСОБА_20 надав суду показання про те, що будівництво будинку розпочалося приблизно у 2012-2013 роках, ОСОБА_1 він не бачив на будівництві, вважає, що для готовності будинку необхідно обгородити його парканом та провести газ.

Свідки відповідача ОСОБА_21 та ОСОБА_22 надали суду показання про те, що будівництво будинку по АДРЕСА_1 здійснюється понад 10 років, у будинок вселялися ОСОБА_17 разом з чоловіком ОСОБА_2 та їх дочкою, жили в ньому разом.

Ухвалою суду від 31 січня 2019 року відкрите провадження по справі, розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження (а.с. 29).

В зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання, ухвалою суду від 06 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, - був залишений без розгляду (а.с. 119-120).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року ухвалу про залишення позову без розгляду, - скасовано, справу направлено для продовження розгляду (а.с. 149-150).

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу су справу передано на розгляд судді Сороки О.В. 27.10.2020 року (а.с. 153).

Ухвалою суду від 27 жовтня 2020 року справу прийнято до провадження (а.с. 154).

Ухвалою суду від 15 березня 2021 року справу призначено до розгляду по суті (а.с. 197-198).

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши підстави позову, а також дослідивши подані докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини.

Обставини, встановлені судом.

22 серпня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_23 був зареєстрований шлюб, внаслідок чого дружині було присвоєне прізвище ОСОБА_8 , про що свідчить копія свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , видане 22 серпня 2003 року виконкомом Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народилася дочка ОСОБА_24 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 9).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2018 року у справі № 183/1797/18, яке набрало законної сили 30 травня 2018 року, задоволено позов ОСОБА_1 та розірвано шлюб між сторонами (а.с. 14).

Рішенням Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 29 листопада 2007 року № 17-12/У, ОСОБА_2 виділено земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд, а також надано дозвіл на будівництво за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 90).

Дозвіл на будівництво житлового будинку за зазначеною адресою підтверджується довідкою архітектури району, у відповідності до якої термін закінчення будівництва визначений до 29.11.2010 року (а.с. 91).

У відповідності до державного акту на право власності на земельну ділянку серії АИ № 016454, ОСОБА_18 набув право власності на земельну ділянку, загальною площею 02343 га, кадастровий номер :02:011:0094, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, рішення про державну реєстрацію права власності на означену вище земельну ділянку було прийняте державним реєстратором Мар`янівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області Гергель С.В. 16.08.2018 року. Право власності зареєстроване за ОСОБА_2 (а.с. 17).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 , також було прийняте державним реєстратором Мар`янівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області Гергель С.В. 16.08.2018 року. Підставою виникнення права власності є технічний паспорт № НОМЕР_3 , виданий 23.07.2018 року ТОВ «Приватзембуд» (а.с. 18).

Правовідносини щодо поділу майна подружжя врегульовані наступними нормами закону.

Так, у відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Як наполягає позивач у своєму позові будівництво житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами по АДРЕСА_1 було розпочате та закінчене в період зареєстрованого між подружжям шлюбу, будівництво будинку здійснювалося за рахунок спільних коштів подружжя, спільними зусиллями.

Зазначені обставини щодо початку будівництва будинку з 2007 року, закінчення будівництва та заселення його подружжям в 2013 році, в період шлюбу, підтвердили свідки позивача ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Про надання дозволу на будівництво будинку ще в 2007 році свідчить довідка архітектора району № 901 (а.с. 91), яка містить посилання на план забудови та термін закінчення будівництва 29.11.2010 року.

Не дивлячись на відсутність доказів наявності плану забудови, суду доведено, що будівництво будинку у строк до 29.11ю.2010 року не було закінчено, однак про готовність будинку та проживання в ньому сім`ї ОСОБА_8 починаючи з 2013 року свідчить акт від 10 грудня 2018, складений депутатом Піщанської сільської ради в присутності свідків року, у відповідності до якого ОСОБА_17 разом з дочкою ОСОБА_25 та чоловіком ОСОБА_2 проживають без реєстрації в будинку за АДРЕСА_1 (а.с. 13), а також квитанції про сплату ОСОБА_1 послуг з використання мережі інтернету в будинку АДРЕСА_2 , починаючи з 2016 року (а.с. 97-98).

Свідки відповідача також не спростовували того факту, що будівництво житлового будинку розпочиналося та було закінчене в період зареєстрованого шлюбу між подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , однак здебільшого свідки доводили неготовність об`єкту до його експлуатації, з огляду на відсутність паркану та проведеного газу до будинку, хоча і не спростовували того факту, що подружжя вселилося у будинок та проживало в ньому до розірвання шлюбу.

Свідки ОСОБА_26 та ОСОБА_11 взагалі доводили, що будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 здійснювалося за їх кошти, за рахунок використання виключно їх праці та заздалегідь придбаних будівельних матеріалів виключно для ОСОБА_2 , що не може бути прийнято, як належний та допустимий доказ без наявності документально підтверджених договір дарування коштів, матеріалів тощо.

Поданий відповідачем технічний паспорт на житловий будинок за АДРЕСА_1 , виготовлений ФОП ОСОБА_27 09.01.2019 року за замовленням ОСОБА_2 , який містить інформацію про характеристику будинку із зазначенням року його побудови 2017-2018 рік, не узгоджується з показаннями свідків, як позивача, так і відповідача щодо моменту закінчення будівництва будинку без внутрішніх робіт у 2013 році, а з огляду на те, що рік спорудження будинків, допоміжних (господарських) будівель і споруд зазначає замовник, уразі відсутності у замовника відповідної документації на матеріали конструктивних елементів, відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773, така інформація щодо закінчення будівництва будинку визнається судом не достовірною.

Детальний аналіз поданих доказів свідчить про наявність підстав для визнання житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами за АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю позивача та відповідача, як подружжя, з визначенням часток у праві спільної сумісної власності, виходячи з наступних норм закону.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Такі ж роз`яснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В судовому засіданні не надано жодного доказу про існування між подружжям будь-якої домовленості щодо часток у спільному майні подружжя, як і не встановлена наявність шлюбного договору, а тому суд вважає, що об`єкт нерухомості, а саме жилий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя у нерухомому майні, є рівними.

Оцінюючи позицію представника відповідача про те, що житловий будинок являється особистою власністю ОСОБА_2 , суд звертає увагу на наступне.

У ст. 60 Сімейного кодексу закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ч. 1 ст. 57 СК (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Верховний Суд у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 405/2391/15-ц та від 21 листопада 2018 року у № 372/504/17 зазначив, що у ст. 60 СК України законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом.

У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, або якщо це право не визнається іншою особою.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

При розгляді справи відповідачем не було заявлено самостійної вимоги щодо визнання зазначеного нерухомого майна його особистою власністю, а навпаки доводилася та обставина, що будівництво будинку здійснювалося після розірвання шлюбу за власні кошти.

Аналіз поданих доказів, в тому числі показання свідків відповідача беззаперечно доводять суду, що будівництво житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , було створене (набуте) чоловіком та дружиною в період їх шлюбу за спільні кошти.

В судовому засіданні презумпція спільності права власності на майно, в спосіб, передбачений нормами ЦПК України, відповідачем не спростована, а тому означений житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами повинен бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Не можуть бути взяті до уваги доводи представника відповідача про безпідставність державної реєстрації права власності на житловий будинок, з огляду на відсутність доказів про введення його в експлуатацію, з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Зазначений правовий висновок, викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц, провадження № 14-483цс19.

Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Як вбачається із матеріалів справи, право власності на спірний житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , виникло з моменту державної реєстрації 16.08.2018 року, тобто після розірвання шлюбу між сторонами.

Між тим, відповідачем не доведено, що ним зареєстроване право власності на незавершений об`єкт будівництва, а аналіз поданих сторонами доказів щодо закінчення будівництва та моменту його закінчення, судом наданий вище.

Оцінюючи позицію представника відповідача про те, що земельна ділянка набута ним безоплатно внаслідок її приватизації, і не може бути об`єктом спільної сумісної власності суд також вважає за необхідне звернути на наступне.

Так, дійсно пункт 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу передбачає, що особистою приватною власністю дружини/чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Аналогічну правову позицію висловлено в ч. 2 п. 24 постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», де, зокрема вказано, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Частина 1 ст. 59 СК України встановлює, що той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей. Необхідно відмітити, що майно, що належало одному з подружжя на праві особистої приватної власності у порядку ст. 57 СК України, повністю та автоматично не перетворюється в спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише у порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом, з урахуванням частини, яка належала одному з подружжя на праві особистої приватної власності. Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 541/2734/16-ц (ЄДРСРУ № 81288301).

Відповідно до частини п`ятої статті 61 СК України в редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 8 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації.

Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини/ чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, змінено.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини/ чоловіка.

Частину п`яту статті 61 СК України виключено.

Отже, з урахуванням змін до Сімейного кодексу України правовий режим приватизованої земельної ділянки дійсно змінювався, внаслідок чого у період часу з 8 лютого 2011 по 12 червня 2012 р. включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалася спільною сумісною власністю подружжя; до 8 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18), від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18), від 24 квітня 2020 року в справі № 622/999/16-ц (провадження № 61-1260св19, ЄДРСРУ № 88951940) та від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004св18).

Крім того, суд зауважує, що статтею 120 ЗК України закріплено загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та його задоволення в повному обсязі.

Судові витрати, відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне покласти на сторони, пропорційно до задоволених позовних, а з огляду на те, що позивач набуває право власності на Ѕ частину спільного майна подружжя, судові витрати належить покласти на неї.

Керуючись ст. ст.ст. 12, 76, 81, 89, 200, 263, 265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

-житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

-земельну ділянку загальною площею 0,2343 га, кадастровий номер :02:011:0094, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку, загальною площею 159,0 кв.м., житловою площею 78,9 кв.м., з господарськими будівлями: Б-котельня, ПГ-погріб, В вбиральня, Г вольєр, з/я, К., К1 споруди, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки, загальною площею 0,2343 га, кадастровий номер :02:011:0094, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Сорока.