Справа № 303/1541/20
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів: Джуги С.Д.,Кожух О.А.,

за участі секретаря: Микуляк Є.В.,

за участі сторін ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 березня 2021 року, головуючий суддя Куцкір Ю.Ю., у справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до ПАТ Банк Київська Русь, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися досуду із позовною заявою до ПАТ Банк Київська Русь, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними.

Позивачі вважають, що зміст правочинів укладених між ОСОБА_1 та банком про відступлення права вимоги за кредитним договором та за договором іпотеки, суперечить вимогам ЦК України та ряду актам цивільного законодавства, а тому ці правочини підлягають визнанню недійсними. Також зазначають, що обсяг прав, що були відступлені банком на користь ОСОБА_1 , не відповідають вимогам щодо наявності та дійсного обсягу прав, що можуть передаватися первісним кредитором новому кредитору та те, що фізична особа ОСОБА_1 не є банком або іншою фінансовою установою і не може бути іпотекодержателем за договором іпотеки, який забезпечує виконання зобов`язання за кредитним договором.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 04.09.2008 року між Акціонерним банком Київська Русь та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №197-03-08-2.

У відповідності до даного договору банк надав позичальнику споживчий кредит у сумі 26 000 євро на строк до 05.09.2011 року в обмін на зобов`язання позичальника повернути зазначену суму коштів та сплатити проценти за користування ними.

Також встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 04.09.2008 року між банком та ОСОБА_2 був укладений Договір іпотеки 16/1, на підставі якого в іпотеку банківській установі було передано земельну ділянку площею 0,0700 га, кадастровий номер: :42:001:0220 за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 23.05.2014 року визнано мирову угоду, укладену між ПАТ Банк Київська Русь та ОСОБА_2 , а також ОСОБА_3 , в якій було визначено, що заборгованість по кредиту в сумі 12 796 євро 84 євроценти відповідачі зобов`язані погашати за визначеним графіком до 10.10.2016 року.

Судом встановлено, що 04.06.2018 були проведені електронні торги, результати яких оформлені протоколом електронного аукціону №UA-EA-2018-04-13-000012-а (номер лоту F29GL21052). До активів лоту віднесене право вимоги за кредитним договором від 04.09.2008 №197-03-08-2, укладеним із фізичною особою (забезпечення: земельна ділянка площею 0,07 га за адресою: Закарпатська область, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд). Переможцем визначено ОСОБА_1 .

За результатами відкритих торгів (аукціону) 25.07.2018 року між ПАТ Банк Київська Русь, від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію та ОСОБА_1 , як новим кредитором, укладений договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №UA-EA-2018-04-13-000012-а/42, відповідно до умов якого, Банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальника, зазначеного у Додатку №1 до цього договору (боржник). Новий кредитор у день укладення договору, відповідно до пункту 2.2 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами та в розмірах вказаних у додатку №1 до цього договору, включаючи, але не виключно право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основним договором.

Згідно з Додатком №1 право вимоги відступлено за кредитним договором від 04.09.2008 №197-03-08-2, розмір прав вимоги 173 398,65 гривень.

Також, 25.07.2018 року між ПАТ Банк Київська Русь та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки 16/1, згідно з яким первісний іпотекодержатель (Банк) відступає новому іпотекодержателю ОСОБА_1 права вимоги за договором іпотеки, укладеним між первісним іпотекодержателем та ОСОБА_2 .

Встановлено, що між ПАТ Банк Київська Русь та ОСОБА_1 укладений та підписаний акт прийому-передачі від 25.07.2018 року.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст.215 ЦК України.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У відповідності до ч.1 ст.24 ЗУ Про іпотеку відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

У якості правової підстави для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки 16/1 позивачі посилається на те, що укладання таких договорів на користь фізичної особи суперечить положенням ст. ст.512 та 1054 ЦК України, так як кредитором може бути тільки банк або інша фінансова установа.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У відповідності до ст.514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

На відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст.656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Разом з тим від договору відступлення права вимоги слід відрізняти договір факторингу.

Відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом ст.1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 Цивільного кодексу України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування.

Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.

Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором.

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги).

Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.

У зв`язку з врахуванням вищенаведеного, спірний договір від 25.07.2018 року є оплатним договором щодо відступлення права вимоги, а не договором факторингу, а також спірний договір від 25.07.2018 року не є договором про надання фінансової послуги в розумінні ЗУ Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг.

Відтак, з огляду на вищевикладене та згідно приписів чинного законодавства України в сфері гарантування вкладів фізичних осіб, Позивачами не доведено суду належними та допустимими доказами порушення прав та законних інтересів останніх в результаті укладення договору відступлення права вимоги від 25.07.2018 року, адже фактично відбулась лише зміна кредитора у зобов`язанні, що жодним чином не порушує права Позивачів.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Таким чином, рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 20 липня 2021 року.

Головуючий

Судді