Справа № 428/7737/20
Провадження №2/428/378/2021
14 липня 2021 року Сєвєродонецький міський суд Луганської області в складі:
судді Юзефовича І.О.
при секретарі Продченко О.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сєвєродонецька цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку квартири,
ОСОБА_1 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку квартири, мотивуючи вимоги тим, що 21.10.1995р. позивач уклала шлюб з відповідачем. 06.05.2020р. рішенням Біловодського районного суду Луганської області шлюб між сторонами було розірвано. Під час шлюбу, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зареєстрована за вищевказаною адресою. ОСОБА_1 неодноразово в добровільному порядку намагалася домовитися з відповідачем ОСОБА_2 про поділ спільного майна, але останній прохання позивача ігнорує. Оскільки ОСОБА_2 відмовляється добровільно визнати за позивачем належну частку спільного нерухомого майна, ОСОБА_1 змушена звертатися до суду. Тому, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом і просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник позивача ОСОБА_3 надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не надходило.
У зв`язку із неявкою у судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось.
Оскільки представник позивача у позовній заяві не заперечував проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, судом 14.07.2021р. на підставі ст.ст.280, 281 ЦПК України було винесено ухвалу про заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 21 жовтня 1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого повторно 15.01.2019р. Сєвєродонецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Луганській області, актовий запис №8. З копії рішення Біловодського районного суду Луганської області №408/866/19-ц від 06.05.2020 року встановлено, що розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який було зареєстровано 21 жовтня 1995 року виконавчим комітетом Брусівської сільської ради Біловодського району Луганської області, актовий запис №08. Згідно копії договору купівлі-продажу квартири серії ВММ №853759 від 01.02.2010р., посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Лопатенком В.В., зареєстрованого в реєстрі за №304, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . Право власності на квартиру зареєстроване в КП «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» від 26.02.2010р. Відповідно до копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 31.10.1995р. Біловодським РВ УМВС України в Луганській області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована з 13.04.2019р. за адресою: АДРЕСА_1 .
Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог, суд враховує наступне.
Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
За положенням ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Статтями 69-71 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання (п.23).
Крім того, в п.25 постанови роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.4,5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення одного з подружжя до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно в їх спільній частковій власності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено правовий висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
При цьому, суд виходить з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.
Таким чином, суд вважає встановленим та доведеним, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбана ними в період шлюбу та за спільні кошти, незалежно від того, що оформлена та зареєстрована за відповідачем.
Обставин, які б свідчили про те, що спірна квартира є особистою власністю однієї із сторін, судом не встановлено.
Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Таким чином, спірна квартира належить сторонами в рівних частках. Підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя в спільному майні суд не встановив.
Також суд виходить з того, що позивач вимог про отримання грошової компенсації замість своєї частки на даний час не заявляє. А відтак, розглядаючи справу відповідно до ст.13 ЦПК України в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про визнання за позивачем в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на 1/2 частку спірної квартири.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обставини, викладені ОСОБА_1 в обґрунтування позову знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, а отже позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку квартири, підлягає задоволенню.
Згідно із ч.1, 3 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 840,80грн.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 15, 43-44, 47-49, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 280-283, 352, 354 ЦПК України , суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) про визнання права власності на 1/2 частку квартири, задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 840,80грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в загальному порядку безпосередньо до Луганського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя І.О. Юзефович