Справа № 344/8859/19
Провадження № 22-з/4808/7/21
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О.А.
Суддя-доповідач Бойчук
У Х В А Л А

15 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 13 листопада 2020 року під головуванням судді Татарінової О.А. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 листопада 2020 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 підйомник двохстійковий «Т4».

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 384,20 грн, судові витрати за надання правової допомоги у розмірі 1 500,00 грн, судові витрати за залучення спеціаліста та підготовку експертного висновку у розмірі 1 225,10 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 384,20 грн, судові витрати за надання правової допомоги у розмірі 1 500,00 грн, судові витрати за залучення спеціаліста та підготовку експертного висновку у розмірі 1 225,10 грн.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 28 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 13 листопада 2020 року залишено без зміни.

05 лютого 2021 року ОСОБА_1 подав заяву про ухвалення додаткового рішення у справі та стягнення судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 09 березня 2021 року заяву призначено до розгляду без виклику учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відмову в прийнятті додаткового рішення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати;

4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2019 року в справі № 464/944/17 (провадження № 61-4050св19) зроблено висновок по застосуванню ст. 270 ЦПК України і зазначено, що додаткове рішення може бути ухвалено судом лише після прийняття рішення по суті спору та за наявності перелічених у ч. 1 ст. 270 ЦПК України підстав.

Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14 додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ЦПК України; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частинами 1, 2 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-VI).

Відповідно до висновків зроблених у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справа № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

В матеріалах справи міститься договір про надання правничої допомоги від 25 жовтня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Борзих Артемом Васильовичем, долучений до матеріалів справи при розгляді справи в суді першої інстанції (т. 1 а.с. 28).

Відповідно до пп. 1.1., 1.2. п. 1. договору адвокат зобов`язується надати правову допомогу, приймає на себе обов`язки представляти права та законні інтереси ОСОБА_1 в суді у зв`язку із зверненням до Івано-Франківського міського суду у справі за віндикаційним позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння до відповідачів ОСОБА_2 .

У підпункті 1.3. п. 1 сторони дійшли згоди, що ОСОБА_1 відповідно до цього договору має право давати окремі доручення про вчинення дій, складання процесуальних та інших документів. Окремі доручення узгоджуються сторонами у письмовій формі.

Згідно пп. 1.4. п. 1. договору ОСОБА_1 також доручає адвокату, зокрема, у разі необхідності складати заяви та інші процесуальні документи для звернення до апеляційних та касаційних судових інстанцій.

Відповідно до пп. 4.1. п. 4. договору на визначення розміру гонорару адвоката впливають ціна позову, строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь складності справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень ОСОБА_1 . Обсяг правової допомоги враховується при визначенні обґрунтованого розміру гонорару.

Згідно пп. 4.2. п. 4. договору всього гонорар адвоката складає орієнтовно 6 000 грн.

При розгляді справи в суді першої інстанції до матеріалів справи долучено ордер на надання правової допомоги серія ІФ № 036552 від 25 жовтня 2018 року на представництво адвокатом Борзих А.В. інтересів ОСОБА_1 в Івано-Франківському міському суді, а також акт виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги від 25 жовтня 2018 року, складений сторонами 28 листопада 2018 року, з якого вбачається надання адвокатом послуг правничої допомоги відповідно до договору від 25 жовтня 2018 року та здійснення ОСОБА_1 оплати таких послуг в сумі 3 000 грн (т.1 а.с. 29, 78).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 листопада 2020 року, яке переглядалося судом апеляційної інстанції, стягнуто з відповідачів на користь ОСОБА_1 3 000 грн витрат за надання правової допомоги.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 13 листопада 2020 року без змін. Посилаючись на п. 4 б) ч. 1 ст. 382 ЦПК України, просив стягнути з ОСОБА_3 до стягнутих судом першої інстанції 3 000 грн витрат за надання правової допомоги додатково 3 000 грн таких витрат, що були недоплачені раніше. При цьому зазначив, що за договором про надання правничої допомоги авансом було сплачено 3 000 грн, а по договору він мав сплатити 6 000 грн (т. 2 а.с. 176-177).

У заяві про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_1 вказує про те, що 12 січня 2021 року згідно квитанції, яку долучено ним до заяви, він сплатив адвокату Борзих А.В. 3 000 грн за правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції на остаточне виконання умов договору про надання правничої допомоги. При цьому, ОСОБА_1 не надав будь-яких доказів понесення витрат, які він сплатив або має сплатити у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, зокрема документів, складених відповідно до умов договору про надання правової допомоги від 25 жовтня 2018 року з детальним описом робіт (наданих послуг) та якими підтверджується обсяг правової допомоги в суді апеляційної інстанції, а подана квитанція не може вважатися таким достатнім доказом, враховуючи, що у договорі сторони зазначили орієнтовний розмір гонорару адвоката.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення (пп. б) п. 4 ч. 1); розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (пп. в) п. 4 ч. 1).

Оскільки ОСОБА_1 при розгляді справи в суді апеляційної інстанції фактично просив здійснити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, який можливий лише у випадку скасування або зміни судового рішення та належного підтвердження таких. Наявні у матеріалах справи договір про надання правової допомоги, укладений від 25 жовтня 2018 року адвокатом Борзих А.В. з ОСОБА_1 , акт виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги, складений сторонами 28 листопада 2018 року, та квитанція від 12 січня 2021 року не є підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, адже заявлений розмір таких не доведений, документально не обґрунтований.

При цьому, при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_3 розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції та які документально підтверджені, не здійснювався, оскільки такі понесені апелянтом та покладаються на нього, що відображено в мотивувальній частині постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28 січня 2021 року.

На підставі наведеного, підстав для прийняття додаткового рішення немає, тому в задоволенні заяви необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 5 ст. 270 ЦПК України додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

Керуючись ст.ст. 260, 261, 270, 381, 382, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 13 листопада 2020 року.

Ухвала суду набирає законної сили з дня її підписання, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 15 березня 2021 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.Д. Фединяк

В.А. Девляшевський