ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 липня 2021 року

м. Харків

справа № 628/1597/20

провадження № 22-ц/818/1223/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретарів Огар І.В., Гришиної А.О.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач Департамент соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації,

відповідач ОСОБА_1 ,

представник ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 10 листопада 2020 року в складі судді Литвинова А.В.,

у с т а н о в и в:

У липні 2020 року Департамент соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації (далі - Департамент) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про вилучення автомобіля.

Позов мотивовано тим, що 21 січня 2009 року чоловік відповідачки ОСОБА_3 був забезпечений автомобілем зі звичайним керуванням ЗАЗ-110307-42, 2008 року випуску.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. На час його смерті діяв Порядок забезпечення інвалідів автомобілями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 999 від 19 липня 2006 року(далі- Порядок № 999), відповідно до якого автомобіль, строк експлуатації якого від 5 до 10 років, залишається безоплатно члену сім`ї, який на час смерті інваліда був зареєстрований за місцем реєстрації інваліда і середньомісячний сукупний дохід сім`ї якого за шість місяців, що передують дню смерті інваліда, не перевищує прожиткового мінімуму для сім`ї. Іншому члену сім`ї померлого інваліда, який зареєстрований за місцем реєстрації інваліда, автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, залишається у разі сплати ним протягом шести місяців з дня смерті інваліда до державного бюджету на рахунки, відкриті в органах Казначейства, а членом сім`ї померлого інваліда внаслідок трудового каліцтва - на рахунки відповідних управлінь виконавчої дирекції вартості автомобіля з урахуванням розрахункової суми для викупу автомобіля та суми, сплаченої за нього інвалідом. В іншому разі автомобіль повертається (вилучається) головному, районному управлінню соціального захисту або управлінню виконавчої дирекції у повному комплекті.

Розрахункова сума для викупу автомобіля складає 26382,07 грн, яку відповідачка не сплатила, хоча і була зареєстрована за місцем реєстрації ОСОБА_3 .

Посилаючись на вказані обставини, Департамент просив зобов`язати ОСОБА_1 повернути автомобіль ЗАЗ-110307, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 у повному комплекті.

11 вересня 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, в якому просила позов залишити без задоволення у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Відзив мотивовано тим, до 2020 року позивач не звертався до неї з вимогами про повернення автомобіля, що свідчить про пропуск ним строку позовної давності, який сплинув 14 лютого 2013 року.

Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 10 листопада 2020 року позов ДСЗН ХОДА задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 повернути автомобіль ЗАЗ-110307-42, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у повному комплекті.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що строк експлуатації спірного автомобіля становить менше 10 років та після смерті забезпеченого автомобілем інваліда ОСОБА_3 відповідачка не сплатила позивачеві вартість транспортного засобу у встановлений законом строк, тому цей транспортний засіб підлягає поверненню ДЗНС ХОДА.

26 листопада 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що фактично на момент звернення до суду з позовом, строк експлуатації автомобіля ЗАЗ-110307-42, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить понад 10 років, що є підставою для його безоплатної передачі. 20 січня 2011 року та 01 червня 2012 року вона отримувала листи від позивача з пропозицією сплатити вартість автомобіля з урахуванням ступеня зношеності у розмірі 26382,07 гривень. Також їй повідомлялося, що у разі несплати зазначеної суми вказаний автомобіль буде вилучений. Проте автомобіль уповноваженими на те органами вилучений не був, з відповідними вимогами позивач до неї до 2020 року не звертався, що свідчить про пропуск строку позовної давності.

22 січня 2021 року Департамент подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивована тим, що на підставі особистої заяви від 10 липня 2010 № 4340/02-22 ОСОБА_1 була направлена довідка - рахунок для викупу автомобіля ЗАЗ - 110307-42, 2008 року випуску, з дня отримання якої ОСОБА_1 не здійснила оплату спірного автомобілю.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що 21 вересня 2009 року ОСОБА_3 на пільгових умовах був забезпечений автомобілем зі звичайним керуванням моделі ЗАЗ-110307-42, 2008 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 . У свідоцтві зазначено, що автомобіль виданий на підставі довідки органу соціального забезпечення від 23 листопада 2008 року, без права продажу та передачі стороннім особам (а. с. 19).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с.12).

14 липня 2010 року Головним управлінням СЗН ХОДА складено довідку- рахунок про результати ступеня зношення автомобіля, вартість автомобіля (з урахуванням ступеню зношення та суми сплаченої за нього інвалідом) становить 26382,07 грн (а. с. 73).

Листами від 20 січня 2011 року, 01 червня 2012 року Департаментом роз`яснено ОСОБА_1 порядок переоформлення автомобіля, необхідність сплати залишкової вартості автомобіля та повідомлено про наслідки невчинення таких дій (а. с. 14, 15).

19 лютого 2020 року ОСОБА_1 подала до Департаменту заяву про відмову повернути вказаний автомобіль.

В цей же день комісією Управління праці та соціального захисту населення Куп`янської міської ради Харківської області складено акт про те, що ОСОБА_3 було письмово повідомлено та надано роз`яснення щодо необхідності повернення автомобіля, однак ОСОБА_1 відмовилася від повернення транспортного засобу, про що надала письмову заяву (а.с.17).

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» держава гарантує розробку, виробництво технічних та інших засобів реабілітації та закупівлю спеціального автотранспорту, виробів медичного призначення та забезпечення ними інвалідів, дітей-інвалідів для соціальної адаптації, полегшення умов праці і побуту, спілкування інвалідів, дітей-інвалідів, поширює інформацію про таку продукцію.

Порядком № 999 визначено механізм забезпечення легковими автомобілями, зазначеними в абзаці шостому статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», інвалідів, які мають право на їх отримання безоплатно або на пільгових умовах.

За змістом пункту 16 Порядку № 999 після смерті інваліда, дитини-інваліда такий автомобіль може бути безоплатно переданий у власність члену його (її) сім`ї (за бажанням такого члена сім`ї), який на час смерті інваліда був зареєстрований за місцем реєстрації інваліда, дитини-інваліда.

Автомобіль, строк експлуатації якого від 5 до 10 років, залишається безоплатно члену сім`ї, який на час смерті інваліда був зареєстрований за місцем реєстрації інваліда і середньомісячний сукупний дохід сім`ї якого за шість місяців, що передують дню смерті інваліда, не перевищує прожиткового мінімуму для сім`ї.

Автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років (крім випадку, зазначеного в абзаці другому цього пункту), після смерті інваліда залишається у користуванні його сім`ї, якщо в ній є інвалід, який: мав підстави для забезпечення автомобілем на час смерті інваліда або протягом не більше 6 місяців з дня його смерті; був зареєстрований на час смерті інваліда за місцем його реєстрації; не має іншого автомобіля, у тому числі отриманого через структурний підрозділ соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції.

Перереєстрація автомобіля на ім`я інваліда з числа членів сім`ї, законного представника недієздатного інваліда, дитини-інваліда проводиться підрозділом МВС протягом 10 діб з моменту визначення особи, що буде експлуатувати автомобіль на законних підставах, шляхом видачі письмової довідки, форма якої затверджується Мінсоцполітики. До визначення такої особи автомобіль перебуває на зберіганні у членів сім`ї померлого інваліда, а у разі їх відсутності повертається структурному підрозділу соціального захисту населення або управлінню виконавчої дирекції. Довідка видається інваліду, законному представнику недієздатного інваліда, дитини-інваліда структурним підрозділом соціального захисту населення, в якому інвалід перебував на обліку, а інваліду внаслідок трудового каліцтва - відповідним управлінням виконавчої дирекції.

Іншому члену сім`ї померлого інваліда, який зареєстрований за місцем реєстрації інваліда на час смерті, автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, залишається у разі сплати ним протягом шести місяців з дня смерті інваліда до державного бюджету на рахунки, відкриті в органах Казначейства, а членом сім`ї померлого інваліда внаслідок трудового каліцтва - на рахунки відповідних управлінь виконавчої дирекції вартості автомобіля з урахуванням розрахункової вартості автомобіля та суми, сплаченої за нього інвалідом.

В іншому разі автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, повертається (вилучається) структурному підрозділу чи органу соціального захисту населення або управлінню виконавчої дирекції у повному комплекті.

Автомобіль, отриманий інвалідом, законним представником недієздатного інваліда, дитини-інваліда, вилучається відповідними органами державної виконавчої служби за рішенням суду за поданням структурного підрозділу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції.

Відповідно до пункту 18 Порядку № 999 повернутий структурному підрозділу соціального захисту населення або управлінню виконавчої дирекції автомобіль підлягає огляду в установленому порядку для визначення його придатності для подальшої експлуатації, ступеня зносу та розрахункової вартості.

Встановивши, що після смерті інваліда, якому було передано автомобіль у користування, відповідачкою впродовж встановлено строку не було сплачено його вартість, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що такий автомобіль має бути повернуто органам соціального захисту населення для подальшого відповідного соціального забезпечення інших інвалідів в порядку черговості.

Проте, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною першою статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Згідно із частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Крім того, відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Впродовж шести місяців після його смерті кошти за транспортний засіб відповідачкою внесено не було, а тому саме з цього часу у ОСОБА_1 були відсутні підстави для володіння зазначеним автомобілем. Проте, з позовом про витребування цього майна Департамент звернувся у липні 2020 року, тобто, поза межами позовної давності, про застосування якої просила відповідачка.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти перший, четвертий частини першої статті 376 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позову Департаменту.

Доводи позивача що строк позовної давності до спірних правовідносин не підлягає застосуванню є необґрунтованими з огляду на таке.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 61-8424св20), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Негаторний позов - позов власника до третіх осіб про усунення перешкод, пов`язаних із здійсненням прав щодо користування та розпорядження майном.

Обов`язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред`явлення такого позову.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Згідно з правовим висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 06 березня 2018 року у справі № 607/15489/15-ц, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, тому цей позов може бути пред`явлений власником майна протягом всього часу, поки триває порушення.

Проте, виходячи з характеру спірних правовідносин та змісту позовної заяви, позивачем пред`явлено саме віндикаційний позов, а не негаторний, а тому відсутні підстави вважати, що до цих вимог позовна давність не застосовується.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Матеріали справи містять підтвердження, що відповідач ОСОБА_1 має інвалідність ІІ групи загального захворювання, яка встановлено безстроково, про що свідчить копія пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 (а. с. 49).

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що з Департаменту на користь держави підлягає стягненню судовий збір, що підлягав сплаті за подання апеляційної скарги у розмірі 3153 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 10 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов Департамент соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про вилучення автомобіля залишити без задоволення.

Стягнути з Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації (61022, місто Харків, майдан Свободи, будинок 5, ідентифікаційний код юридичної особи 03491286) на користь держави 3153 (три тисячі сто п`ятдесят три) грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 19 липня 2021 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина