головуючий у суді І інстанції Колесник О.М.
провадження № 22-ц/824/7410/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 липня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.

суддів: Сержанюк А.С., Суханової Є.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Братищенка Юрія Олександровича на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 листопада 2018 року

у справі за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Вагоноремонтник-3» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року позивач ЖБК «Вагоноремонтник-3» звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_1 24 871 грн 61 коп. основного боргу за житлово-комунальні послуги, 47 280 грн 12 коп. збитків від інфляції та 3% річних у розмірі 3 133 грн 62 коп., а всього 75 285 грн 34 коп.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що кооператив здійснює обслуговування та утримання квартир мешканців у будинку АДРЕСА_1 на підставі відповідних договорів із виконавцями та постачальниками житлово-комунальних послуг. Відповідач є власником квартири № 70 у вказаному будинку та є споживачем житлово-комунальних послуг, однак своєчасно не вносить плату за отримані послуги, чим завдав позивачу матеріального збитку.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 листопада 2018 року задоволено позов ЖБК «Вагоноремонтник-3».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЖБК «Вагоноремонтник-3» 24 871 грн 61 коп. у рахунок стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, 3 133 грн 62 коп. - 3 % річних, 47 280 грн 12 коп. - інфляційних втрат, 1 600 грн - судового збору, 5 160 грн - витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, а всього 82 045 грн 34 коп.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача, зазначивши, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів своєчасної та у повному обсязі сплати наданих їй житлово-комунальних послуг та відсутності заборгованості перед позивачем по оплаті цих послуг.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 20 січня 2021 року заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Братищенко Ю.О. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 листопада 2018 року у частині стягнення боргу за житлово-комунальні послуги у сумі 20 396 грн 52 коп., інфляційних втрат - 44 701 грн 42 коп. та 3 % річних - 2 771 грн 10 коп. та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення у частині стягнення боргу за житлово-комунальні послуги у розмірі 20 396 грн 52 коп., інфляційних витрат у сумі 44 701 грн 42 коп. та 3% річних у сумі 2 771 грн 10 коп. є незаконним та необґрунтованим, оскільки обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, є недоведеними, з огляду на таке.

Розрахунок суми інфляційних втрат є неправильним та необґрунтованим з огляду на те, що у розрахунку боргу щомісячні індекси інфляції взагалі не відповідають індексам споживчих цій, визначеним Державною службою статистики України, а сума інфляційних збитків є значно меншою та становить приблизно 19 517 грн.

Оскаржуваним рішенням суду стягнутий борг за період з квітня 2011 року по березень 2017 року, а позивач звернувся до суду 03 липня 2017 року, а тому за позовними вимогами про сплату боргу, інфляційних втрат та 3% річних за період з квітня 2011 року по травень 2014 року сплинула позовна давність.

Періодична оплата відповідачем за житлово-комунальні послуги не може розцінюватись як визнання боргу, оскільки відповідач не сплачувала кошти у рахунок погашення боргу, а здійснювала оплату житлово-комунальних послуг за поточний період. У квитанціях на оплату житлово-комунальних послуг за спірний період оплати, а у графі «сплата боргу» не зазначені суми у рахунок погашення боргу. Відповідач не вчиняла жодних дій, які б свідчили про визнання нею суми інфляційних втрат та 3% річних.

Оскільки інфляційні втрати, 3% річних є похідними від основної суми боргу, строк позовної давності щодо якої сплинув, тому заборгованість відповідача становить за житлово-комунальні послуги 4 475 грн 09 коп. (11 889 грн 52 коп. - 7 414 грн 43 коп.); інфляційні втрати - 2 578 грн 70 коп.; 3% річних - 362 грн 52 коп.

Обґрунтовуючи неподання заяви про застосування позовної давності у цій справі в суді першої інстанції, апелянт вказує на те, що відповідач є особою похилого віку, в неї відсутні знання для самостійного захисту своїх прав, однак юрист який здійснював представництво інтересів відповідача не повідомив клієнта про судове засідання 14 листопада 2018 року і не подав відзив на позовну заяву. У зв`язку з викладеними підставами, апелянт просить в апеляційний скарзі застосувати позовну давність до позовних вимог.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції не мав повноважень розглядати справу по суті і ухвалювати заочне рішення у день, на який було призначено підготовче засідання. У розрахунках судових витрат позивач здійснив арифметичні помилки, тому витрати на правову допомогу у сумі 2 210 грн за послуги по складанню розрахунку боргу, - не підлягають задоволенню.

Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, де він заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а всі наявні у справі докази суд першої інстанції дослідив в повному обсязі.

Колегія апеляційного суду, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина 1 статті 509 ЦК України).

Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV (надалі по тексту - Закон № 1875-IV).

Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник (частина друга статті 19 Закону № 1875-IV). Власник - це фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку (абзац 7 частини 1 статті 1 Закону № 1875-IV). А споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (абзац чотирнадцятий частини першої статті 1 Закону № 1875-IV).

Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (частина 1 статті 19 Закону № 1875-IV).

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина 1 статті 901 ЦК України).

Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина 1 статті 29 Закону № 1875-IV).

Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-IV).

Згідно з статтями 66-68 ЖК України, статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» на користувачів житлом (власників) покладається обов`язок щомісяця вносити плату за житлово-комунальні послуги (теплопостачання, газ, водопостачання, каналізація тощо) та витрати на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі.

Відповідно до пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08 жовтня 1992 року, власник та наймач квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, визначені законом або договором.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16).

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Як вбачається з Свідоцтва про право власності від 21 січня 2004 року відповідач є власником квартири АДРЕСА_3 (а.с. 64).

Позивач ЖБК «Вагоноремонтник-3» здійснює обслуговування та утримання квартир мешканців у вищевказаному будинку згідно з Статуту (а.с. 17-24) та на підставі договорів із виконавцями та постачальниками житлово-курульних послуг, що підтверджується довідкою про обслуговуючі організації ЖБК «Вагоноремонтник-3» (а.с. 15).

Відповідно до пункту 2.9 Статуту ЖБК «Вагоноремонтник-3» член кооперативу зобов`язаний своєчасно сплачувати внески в розмірах і в строки, які визначаються законами України, Загальними Зборами, правлінням кооперативу, в разі затримки таких платежів нести фінансову відповідальність за порушення грошового зобов`язання, згідно з законодавства України.

Відповідно до наданих позивачем розрахунків та документів, відповідачем своєчасно та у повному обсязі не було сплачено рахунки за житлово-комунальні послуги, у результаті чого станом на 01 квітня 2017 року утворилася заборгованість 24 871 грн 61 коп. основного боргу за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами 3, 4 статті 12, частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подані сторонами мають відповідати критеріям достатності, достовірності, належності та достовірності, що закріплені у статтях 77 - 80 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач розмір заборгованості не оспорює, але просить стягнути вказану заборгованість з урахуванням позовної давності, зустрічний розрахунок заборгованості та доказів оплати комунальних послуг не надав.

А також, суд апеляційної інстанції враховує, що доказів наявності скарг відповідача щодо ненадання або неналежного надання послуг з боку позивача матеріали справи не містять, що свідчить про те, що послуги відповідачем були спожиті у повному обсязі та згідно з вимогами законодавства України мали б бути оплачені у строки та на умовах, визначених законом та договорами.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не було надано будь яких доказів у розумінні статей 77-80 ЦПК України, які б підтверджували факт оплати наданих їй та спожитих відповідачем послуг у повному обсязі. Відповідних доказів відповідачем не надано і до суду апеляційної інстанції.

Щодо заяви відповідача про застосування до позовних вимог позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

За приписами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки відповідно до частини 1 статті 257 ЦК України.

Стаття 264 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Однак, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач з моменту отримання копії позовної заяви про стягнення з неї суми основної заборгованості, інфляційних втрат та 3% річних, та до ухвалення у цій справі заочного рішення, заяви про застосування до позовних вимог позовної давності не подавала. Відповідної заяви також не було подано і представником відповідача.

Згідно з частинами 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною 5 статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вже зазначалось раніше, обґрунтовуючи неподання заяви про застосування строків позовної давності у цій справі в суді першої інстанції, апелянт вказував на те, що відповідач є особою похилого віку, в неї відсутні знання для самостійного захисту своїх прав, однак юрист який здійснював представництво інтересів відповідача не повідомив клієнта про судове засідання 14 листопада 2018 року та не подав відзив на позовну заяву, а тому апелянт просить в апеляційний скарзі також застосувати позовну давність до позовних вимог.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що наведені причини неподання заяви про застосування позовної давності у суді першої інстанції не можна визнати обґрунтованими, оскільки, по-перше, матеріали справи свідчать, що відповідач була обізнана щодо наявності простроченої заборгованості за житлово-комунальні послуги, користувалась правовою допомогою різних юристів. По-друге, відповідач не була позбавлена права на отримання професійної правової допомоги інших юристів або адвокатів протягом всього періоду заборгованості, у тому числі після звернення до суду позивача з цим позовом. Також відповідач не була позбавлена права самостійного ознайомлення з вимогами Цивільного кодексу України, оскільки вказаний нормативний акт є загальнодоступним, прийнятий уповноваженим органом та офіційно опублікований.

Окремо колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Згідно з усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Також колегія апеляційного суду враховує, що позов до Дарницького районного суду міста Києва позивачем було подано у липні 2017 року і 17 липні 2017 року судом було постановлено ухвалу про відкриття провадження у цій справі та призначення судового розгляду. В подальшому, у зв`язку із тимчасовим відстороненням судді доповідача у цій справі, справу 01 березня 2018 року було передано у провадження судді Колесінка О.М., яким в свою чергу було постановлено ухвалу від 12 березня 2018 року про прийняття до провадження справи та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження на 14 листопада 2018 року.

Будь яких доказів на підтвердження обставин які б перешкоджали відповідачу або його представнику подати відповідну заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача протягом 2017 та 2018 років, суду апеляційної інстанції не надано і матеріали справи таких доказів не містять.

Тлумачення частини 3 статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини 3 статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції. Суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції при перегляді судового рішення за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6?738цс15, у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-3063цс16, постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц, вказавши, що суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач впродовж 2011-2017 років неодноразово звертався до відповідача із листами та попередженнями, вказуючи на наявність заборгованості, яка постійно збільшується та не оплату її з боку відповідача (а.с. 26-30). Так зокрема у квітні 2017 року позивач у відповідь на звернення відповідача, надіслав лист, а остання його отримала, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, в якому повідомляв, що з відповідача, як боржника, здійснюється погашення заборгованості за частину, яка становила 12 000 грн., на решту заборгованості позивач готує позовні документи.

Таким чином відповідач була обізнана щодо факту наявності у неї заборгованості та що певна частина цієї заборгованості після оплати рахунків перераховується в рахунок погашення заборгованості.

Відповідач також не надала ні суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції будь яких доказів того, що кошти, які вона сплачувала за комунальні послуги мали інше призначення платежу, або що відповідач зверталась до позивача із претензіями чи позовом щодо неправомірності зарахування сплачених коштів в рахунок погашення заборгованості за минулий період.

У зв`язку з цим, відсутні підстави для розгляду поданої заяви про застосування позовної давності у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Перевіривши розрахунки розміру основного боргу, 3% річних та інфляційних втрат, з урахуванням наданих у відзиві на апеляційну скаргу пояснень позивача, колегія суддів вважає їх правильними та обґрунтованими.

Крім того, абзацом другим частини першої статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ визначено, що індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Відповідно до статті 3 зазначеного Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях

Індекс споживчих цін на товари і послуги в Україні по кожному місяцю кожного року (до попереднього місяця) опубліковано на офіційному веб-сайті Державної служби статистики України, у тому числі окремо позивачем було здійснено обрахунок індексу інфляції з колонки «житло, вода, електроенергія, газ та інші види палива».

Суд зауважує, що основними принципами цивільного судочинства, якими вона керується при розгляді апеляційної скарги, зокрема є: верховенство права;повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін. При цьому суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (стаття 2 ЦПК України).

Отже, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Доводи апелянта про відсутність повноважень у суду першої інстанції ухвалити заочне рішення у день, на який було призначено підготовче засідання, не заслуговують на увагу та відхиляються колегією апеляційного суду, оскільки суперечать приписам статті 280 ЦПК України.

У зв`язку з цим, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, не спростовують, а тому відхиляються колегією суддів у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Братищенка Юрія Олександровича залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку крім випадків, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді А.С. Сержанюк

Є.М. Суханова