Провадження № 2/727/158/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2021 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Смотрицького В.Г.

при секретарі Заверусі Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ( опікун ОСОБА_3 ), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Соломко Валентина Володимирівна про визнання договору довічного утримання недійсним, -

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору довічного утримання недійсним посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_6 .

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 .

Вона, як спадкоємець першої черги за законом, звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак від нотаріуса вона дізналась, що батько за життя уклав договір довічного утримання з її братом ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 . Після його смерті спадщину прийняли його діти ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Вона оглянула у нотаріуса договір довічного утримання та виявила, що він підроблений, ймовірно братом ОСОБА_7 , у зв`язку з чим звернулась до правоохоронних органів. В ході проведення досудового розслідування було проведено почеркознавчу експертизу, висновком якої встановлено, що підпис ОСОБА_6 в договором довічного утримання від 27.06.2000 року виконаний не ним, а іншою особою з наслідуванням його почерку.

А тому просила визнати недійсним договір довічного утримання, складений від імені ОСОБА_6 від 27.06.2000 року, ОСОБА_8 за реєстровим номером 914.

Відповідачка ОСОБА_4 через канцелярію суду подала відзив на позовну заяву, у якому зазначила про те, що висновок почеркознавчої експертизи №1632-К від 02.11.2017 року, відповідно до змісту якого підпис від імені ОСОБА_6 у вигляді рукописних записів « ОСОБА_6 » в договорі довічного утримання від 27.06.2000 року виконаний не ОСОБА_6 , а іншою особою з наслідуванням його почерку, не відповідає вимогам допустимості, достовірності та достатності доказів. Направлені експерту документи, що нібито містять вільні зразки почерку та підпису ОСОБА_6 не відповідають вимогам підпунктів 1.4. та 1.5. пункту 1 розділу 1. науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998 року, зокрема зразки не відповідають об`єкту дослідження за часом виконання, а заява ОСОБА_6 від 29.01.2001 року до Ленінського районного відділу соціального захисту населення, яка стала вирішальною для прийняття експертом саме такого висновку, написана не ОСОБА_6 , а ОСОБА_3 . Позивачкою не доведено відсутності волевиявлення ОСОБА_6 на укладення договору довічного утримання та факту підроблення його підпису у спірному договорі. Крім того, вказала на пропуск позивачкою строку позовної давності. Просила в задоволенні позову відмовити.

Позивачка ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Просили задовольнити позовні вимоги.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_11 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просили відмовити в задоволенні позову.

Законний представник недієздатного відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову та погодилась з доводами відповідачки ОСОБА_4 , викладеними у відзиві на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутності та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Соломко В.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що у зв`язку з тим, що пройшов значний проміжок часу з моменту посвідчення договору вона не пам`ятає деталей угоди, однак під час посвідчення правочинів завжди перевіряє документи, що посвідчують особу, а також дієздатність та правоздатність сторін правочину, встановлює дійсні наміри кожної із сторін.

Допитана в якості свідка ОСОБА_3 пояснила суду, що ОСОБА_7 був її чоловіком, а ОСОБА_6 свекром. У 1995 році ОСОБА_6 придбав квартиру АДРЕСА_1 . З того ж часу він проживав поперемінно, то в у сина в квартирі АДРЕСА_2 разом з дружиною ОСОБА_12 . У 2000 році у ОСОБА_6 погіршився стан здоров`я. На фоні цукрового діабету почалася гангрена нижніх кінцівок, у зв`язку з чим чоловік забрав його та маму ОСОБА_12 з села Вербівці до м. Чернівці та зайнявся його лікуванням. У червні 2000 року ОСОБА_6 мали провести оперативне втручання - ампутацію ноги, у зв`язку з чим він виявив бажання укласти з сином договір довічного утримання. 27.06.2000 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір довічного утримання, посвідчений нотаріусом Соломко В.В., яка на той час знаходилась по АДРЕСА_3 . Під час укладення договору була присутня вона, ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . Нотаріус перевіряла паспортні дані сторін договору, а ОСОБА_12 надавала згоду на відчуження майна. Умови договору ОСОБА_7 виконані в повному обсязі. ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_6 була знята заборона відчуження на спірну квартиру нотаріусом ОСОБА_8 . За життя батьки говорили про те, що квартира АДРЕСА_1 буде належати сину ОСОБА_7 , а будинковолодіння в с. Вербівці Заставнівського району Чернівецькій області доньці ОСОБА_1 . У 2008 році будинковолодіння у с. Вербівці відчужено, а кошти, виручені від його продажу, передані ОСОБА_1 . За життя ОСОБА_6 отримував пенсію як самостійно, так і через свою дружину ОСОБА_12 . 30.06.2000 року ОСОБА_6 проведено операцію по ампутації ноги. Заяву на ім`я начальника Ленінського районного відділу соціального захисту населення, написану від імені ОСОБА_6 , про зняття з нього переплати за індексацію від 29.01.2001 року, написала вона особисто, оскільки через сильні болі після ампутації ноги ОСОБА_6 не міг самостійно з`явитись до відділу соціального захисту населення для написання заяви. Підпис у заяві вона не ставила, тільки зазначила його прізвище « ОСОБА_13 ». В 2015 році, коли ще була жива ОСОБА_12 , приходили працівники поліції і повідомили, що є заява від ОСОБА_1 про те, що підпис ОСОБА_6 у договорі довічного утримання підроблений. ОСОБА_12 давала показання про те, що договір довічного утримання був складений ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_14 пояснила суду, що її батьки отримали квартиру в будинку, де мешкала сім`я ОСОБА_13 . ОСОБА_6 мешкав у квартирі АДРЕСА_4 в цьому ж будинку належала ОСОБА_6 , але пізніше ця квартира була передана у спадок сину ОСОБА_7 . Вказала, що ОСОБА_6 захворів та потребував оперативного втручання та медичного догляду. Після операції, при ній особисто ОСОБА_6 говорив, що залишив квартиру АДРЕСА_5 сину, а доньці господарство в селі. Пізніше вона чула розмову між її мамою та ОСОБА_12 , яка повідомила, що її син ОСОБА_7 залишає квартиру АДРЕСА_5 своїй доньці ОСОБА_15 . Квартира АДРЕСА_6 належала ОСОБА_3 , квартира АДРЕСА_5 в цьому ж будинку належала ОСОБА_6 , який пізніше передав її ОСОБА_7 , квартира АДРЕСА_7 в цьому ж будинку належала ОСОБА_7 . На підставі якого саме договору перейшло право власності на спірну квартиру від ОСОБА_6 до ОСОБА_7 їй невідомо.

Свідок ОСОБА_16 пояснила суду, що ОСОБА_6 в 2000 році провели оперативне втручання по ампутації ноги. До операції він говорив, що спірну квартиру залишить сину за договором довічного утримання, а господарство в с. Вербівці Заставнівського району оформить на доньку ОСОБА_1 , що ним і було зроблено. Про це їй неодноразово говорив як ОСОБА_6 , так і його дружина ОСОБА_12 . Після операції ОСОБА_6 деякий час проживав з сином і невісткою, а потім поїхав мешкати у село. ОСОБА_7 постійно їздив до нього, забезпечував всім необхідним. У 2005 році ОСОБА_7 , через погіршення стану здоров`я батька, забрав його та матір ОСОБА_12 у м. Чернівці в квартиру АДРЕСА_8 та доглядав за ними до смерті. ОСОБА_1 була обізнана про укладення між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договору довічного утримання, за яким до останнього перейшло право власності на спірну квартиру, проти цього вона не заперечувала. В 2008 році було відчужено домогосподарство у селі, а кошти від продажу, передані ОСОБА_1 . ОСОБА_1 неодноразово намагалась забрати свою матір ОСОБА_12 проживати до себе, однак остання категорично відмовилась від цього.

Свідок ОСОБА_17 пояснив суду, що ОСОБА_12 це його рідна сестра по батькові, була дружиною померлого ОСОБА_6 . Квартиру АДРЕСА_1 , яка належала його сім`ї, він продав ОСОБА_6 . ОСОБА_6 говорив йому, що цю квартиру за договором довічного утримання він передасть сину ОСОБА_7 , а майно, що знаходиться в селі залишить доньці ОСОБА_1 . ОСОБА_7 та його дружина ОСОБА_3 доглядали за батьками, слідкували за їх станом здоров`я, бо за професією були лікарями. ОСОБА_1 відомо було про укладення договору довічного утримання. Кошти від продажу будинку в селі отримала ОСОБА_1 . Після 2000 року ОСОБА_6 та ОСОБА_12 деякий час жили в селі. Витрати по утриманню квартир ніс ОСОБА_7 та його дружина ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_18 пояснила суду, що ОСОБА_6 та ОСОБА_12 проживали в АДРЕСА_9 до 2000 років, потім через погіршення стану здоров`я ОСОБА_7 забрав батьків у м. Чернівці, де ОСОБА_6 проведено оперативне втручання. Через деякий час син привіз їх назад у село та разом з дружиною доглядав їх, привозили продукти харчування, ліки, обробляли город. Через 5 років син забрав батьків у м. Чернівці. За життя ОСОБА_6 повідомляв неодноразово, що будинок в селі, де він жив з дружиною залишиться доньці, а квартиру у м. Чернівці залишить сину, оскільки останній має на утриманні хвору дитину та буде доглядати батьків до смерті. Їй не відомо чи залишив ОСОБА_6 квартиру сину чи було укладено договір і який саме, але знає, що господарство у с. Вербівці було продане ОСОБА_1 , саме вона після від`їзду батьків до м. Чернівці доглядала за будинком та обробляла город, бо те майно було обіцяне їй.

Свідок ОСОБА_19 пояснила суду, що її домогосподарство розташоване навпроти домогосподарства сім`ї ОСОБА_13 , що в с. Вербівці, де вони проживали до 2000 року. У 2000 році їх син - ОСОБА_7 забрав батьків до м. Чернівці, оскільки ОСОБА_6 потребував складної операції. Перед операцією ОСОБА_6 казав, що у випадку своєї смерті залишить господарство у с. Вербівці доньці, а квартиру у місті сину. Після операції, ОСОБА_6 з дружиною протягом року проживали у місті поки у нього не покращилось здоров`я, після чого повернулись у с. Вербівці, де проживали близько 4-5 років. Після операції ОСОБА_6 говорив, що переписав квартиру у м. Чернівці на сина. Через погіршення стану здоров`я батьків, ОСОБА_7 знову забрав батьків до м. Чернівці. ОСОБА_1 після від`їзду батьків спочатку розпродала все майно, що було у будинку, а потім продала сам будинок. Їй відомо також, що на ОСОБА_1 був складений заповіт, який посвідчено сільською радою, на будинок в селі, однак він був відчужений ще при житті її батьків.

Суд, заслухавши пояснення позивачки, представників позивачки, відповідачки, представника відповідачки, законного представника недієздатного відповідача, третьої особи, свідків, експерта, дослідивши письмові докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 27.06.2000 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір довічного утримання (т.1 а.с.10, 165), відповідно до якого ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_7 зобов`язався довічно утримувати ОСОБА_6 , забезпечувати його їжею, одягом, доглядом, необхідною допомогою та зберігати в його безкоштовному довічному користуванні відчужувану квартиру. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соломко В.В., про що зроблено запис у книзі реєстрації нотаріальних дій за вказану дату.

27.06.2000 року ОСОБА_12 на підставі заяви надала згоду на посвідчення приватним нотаріусом Соломко В.В. договору довічного утримання, тобто на відчуження квартири АДРЕСА_1 , своїм чоловіком ОСОБА_6 , придбаної ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі, їх спільному синові ОСОБА_7 (т.1 а.с.169).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.1 а.с.9).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30.07.2013 року позивачці ОСОБА_1 визначено додатковий строк в три місяці для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 (т.1 а.с.87зв.-89).

13.09.2013 року Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №683/2013 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 за заявою №1656 ОСОБА_1 про прийняття спадщини від 13.09.2013 року (т.1 а.с.86).

Як вбачається зі змісту довідки №2037/02-14-683/2013 року від 20.08.2014 року, виданої Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою (т.1 а.с.119), до складу спадкового майна померлого ОСОБА_6 входять грошові вклади з нарахованими відсотками та компенсаційними виплатами, що зберігаються на рахунках у банківських та кредитних установах України. Документів про наявність у померлого нерухомого чи іншого рухомого майна в матеріалах спадкової справи немає.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.1 а.с.56).

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_7 є його троє дітей: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_20 та дружина померлого ОСОБА_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження та одруження (т.1 а.с.57-59).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.12.2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах недієздатного ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визначення часток у спадковому майні та поділ спільного майна, визнано мирову угоду, укладену між сторонами, за умовами якої сторони домовились про поділ спадкового майна померлого ОСОБА_7 . Зокрема, за ОСОБА_4 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.11-12).

Відповідно до висновку почеркознавчої експертизи №1632-К від 02.11.2017 року, проведеної Чернівецьким НДЕКЦ МВС України на виконання постанови слідчого Шевченківського ВП ГУНП в Чернівецькій області Корчинського А.М. від 27.09.2017 року (т.1 а.с.13-15, 152-156), підпис від імені ОСОБА_6 у вигляді рукописних записів « ОСОБА_6 » в договорі довічного утримання від 27.06.2000 року виконаний не ОСОБА_6 , а іншою особою з наслідуванням його почерку.

Як вбачається зі змісту вказаного висновку, в якості порівняльного матеріалу експерту надано вільні зразки підпису та почерку ОСОБА_6 , що містяться в заяві ОСОБА_6 на приватизацію квартири АДРЕСА_10 від 15.07.1993 року; відомостях про виплату пенсій, соціальних допомог №99/7726, №70/7726, №71/7726, №72/7726 на 6 арк.; в особистій картці ОСОБА_6 , яка знаходиться на аркуші №16 «Личные карточки работников, уволенных в 1988 г. Строительное управление «Жилстрой» треста «Черновцыстрой» 1 том на 33 арк., в заяві ОСОБА_6 від 29.01.2001 року на ім`я начальника Ленінського районного відділу соціального захисту населення.

Допитана в судовому засіданні експерт ОСОБА_21 пояснила суду, що висновок про виконання підпису від імені ОСОБА_6 у договорі довічного утримання від 27.06.2000 року не ним, а іншою особою, зроблений нею на підставі порівняльного аналізу рукописних записів, що містились у вільних зразках, та досліджуваного підпису в договорі довічного утримання. Крім того, до її компетенції не входить визначення вільних зразків як таких, що достовірно виконані особою, підпис якої досліджується. Вільні зразки підпису та почерку ОСОБА_6 були направлені їй слідчим Шевченківського ВП ГУНП в Чернівецькій області, який вправі визначати достовірність їх виконання певною особою. Також зазначила, що вільні зразки почерку та підпису ОСОБА_6 характеризуються між собою загальними ознаками.

Відповідно до висновку Чернівецького НДЕКЦ МВС України судово-почеркознавчої експертизи №СЕ-19/126-21/3077-ПЧ від 23.04.2021 року (т.2 а.с.69-72), рукописні записи, які починаються словами «Начальнику Ленінського рай відділу….» та закінчуються словами «… 29.01.2001 ОСОБА_13 » в заяві від 29.01.2001 року виконані ОСОБА_3 .

Згідно з висновком Чернівецького НДЕКЦ МВС України судово-почеркознавчої експертизи №СЕ-19/126-21/4168-ПЧ від 23.06.2021 року (т.2 а.с.84-86), у зв`язку з транскрипційною невідповідністю досліджуваного підпису у вигляді рукописного тексту « ОСОБА_6 » від імені ОСОБА_6 в договорі довічного утримання від 27.06.2000 року та наданих вільних зразків підпису ОСОБА_6 , а також через відсутність його вільних зразків почерку, відповісти на питання: «Чи виконаний підпис у вигляді рукописного тексту « ОСОБА_6 » у договорі довічного утримання, посвідченому 27.06.2000 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соломко В.В. за реєстраційним номером 984, в графі «Підписи» біля тесту «( ОСОБА_6 )», ОСОБА_6 чи іншою особою?» - не виявляється можливим.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту порушеного права визначені частиною другою статті 16 ЦК України, зокрема, визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Отже, правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).

Загальні вимоги до письмової форми правочину встановлені у статті 207 ЦК України. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Звертаючись з позовом ОСОБА_1 , як на підставу позову посилалась на те, що її батько ОСОБА_6 не мав волевиявлення на укладення оспорюваного договору довічного утримання на відчуження квартири АДРЕСА_1 , оскільки не підписував його.

Обов`язок доказування невідповідності підпису ОСОБА_6 на оспорюваному договорі процесуальний закон покладає на позивачку, а тому саме вона зобов`язана це доводити, зокрема в спосіб, визначений нею та законом, шляхом проведення в справі судової почеркознавчої експертизи.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.09.2019 року у справі №760/10691/18.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків, установлених цим кодексом.

Відповідно до підпункту 1.4. пункту 1 розділу 1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998 року, які зразки слід надавати, документи або інші папери, на яких рукописні тексти (підписи) достовірно виконані особою, щодо якої ставиться питання з ідентифікації її як виконавця досліджуваного рукопису (наприклад заяву про отримання паспорта, паспорт, різного роду посвідчення, в яких є власноручний підпис, тощо).

Суд не приймає до уваги висновок почеркознавчої експертизи №1632-К від 02.11.2017 року, проведеної Чернівецьким НДЕКЦ МВС України, у зв`язку з тим, що в якості вільних зразків почерку померлого ОСОБА_6 експертом використовувався документ заява від 29.01.2001 року до Ленінського районного відділу соціального захисту населення, текст у якій виконано не ОСОБА_6 , а іншою особою ОСОБА_3 , що підтверджено висновком судово-почеркознавчої експертизи №СЕ-19/126-21/3077-ПЧ від 23.04.2021 року, а тому вказаний доказ є недостовірним в розумінні ст.79 ЦПК України.

Згідно зі ст.113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Оскільки за результатами проведеної 23.06.2021 року Чернівецьким НДЕКЦ МВС України повторної почеркознавчої експертизи експерту не вдалось можливим визначити чи належить підпис у договорі довічного утримання від 27.06.2000 року ОСОБА_6 чи іншій особі у зв`язку з транскрипційною невідповідністю досліджуваного підпису та вільних зразків підпису ОСОБА_6 , а також через відсутність його вільних зразків почерку, суд приходить до висновку про недоведеність позивачкою обставин, на які вона посилається у позовній заяві.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

У рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України, відповідно до ч.1 якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18).

Крім цього застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії), тому обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 06.04.2021 року у справі №910/10011/19.

Так, позивачкою ОСОБА_1 надано до позовної заяви мирову угоду, укладену 15.12.2014 року (т.1 а.с.11) у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання часток у спадковому майні та поділ спільного майна та ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.12.2014 року про визнання мирової угоди (т.1 а.с.12), за якою право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_4 .

Оскільки є таке, що набрало законної сили, судове рішення про визнання за відповідачкою ОСОБА_4 права власності на спірне майно, вирішення позовної вимоги про визнання договору довічного утримання недійсним, без витребування такого майна від добросовісного набувача, не призводить до відновлення порушеного права позивачки. Вказане свідчить про неефективність обраного позивачкою ОСОБА_1 способу захисту.

Крім того, відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 , не є належними відповідачами у даній справі, оскільки право власності на спірну квартиру, що входила до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_7 , на підставі судового рішення визнане за ОСОБА_4 , а тому у позові до відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_2 необхідно відмовити саме з цих підстав.

Також, суд при вирішенні спору враховує постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі №145/2047/16-ц, де викладено правовий висновок, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину, який не укладений, тобто такий, що не відбувся, недійсним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Вимоги позивачки ОСОБА_1 зводяться до оспорення договору довічного утримання від 27.06.2000 року з тих підстав, що ОСОБА_7 (відчужувач) не підписував його. Однак такий спосіб захисту, як визнання правочину, який неукладений, тобто такий, що не відбувся, недійсним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, що є підставою для відмови у позові.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.11.2020 року у справі № 727/8771/17).

Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною 3 ст.267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідачкою ОСОБА_4 надано суду відзив на позовну заяву, в якому відповідачка також просить застосувати строки позовної давності до вимог позивачки (а.с.47-52), однак дана заява не підлягає до задоволення.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Отже, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив строку позовної давності, то суд зобов`язаний застосовувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто, або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України).

За таких обставин, суд вважає, що в позові необхідно відмовити саме з підстав обрання позивачкою неефективного способу захисту, а не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності, оскільки суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Аналогічна позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16 та від 29.05.2019 року у справі №367/2022/15-ц.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (опікун ОСОБА_3 ), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору довічного утримання недійсним необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.11, 15, 16, 202, 203, 205, 207, 215, 253, 256, 257, 261, 267, 317, 319, 321 ЦК України, ст.ст.12, 13, 43, 49, 76, 81, 89, 113, 259, 263, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ( опікун ОСОБА_3 ), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Соломко Валентина Володимирівна про визнання договору довічного утримання недійсним відмовити.

З повним текстом рішення суду особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитись 19 липня 2021 року.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 30 днів з дня проголошення рішення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя: