СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/7612/20

пр. № 2/759/934/21

24 лютого 2021 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді Кириленко Т.В.;

при секретарі Істоміній О.Г.;

з участю позивача ОСОБА_1 ;

представника відповідача Тимків Я.І. ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку набувальної давності, суд, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської міської ради провизнання права власності на земельну ділянку в порядку набувальної давності.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що його батьку, ОСОБА_3 розпорядженням Київської міської державної адміністрації 6 лютого 1998 року за номером 216 було виділену земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, на якій в подальшому був побудований житловий будинок. Поруч з вказаною земельною ділянкою була вільна від забудови земельна ділянка, на якій позивач облаштував бетонний фундамент під житловий будинок розміром 7,5 на 8 кв.м.

Після смерті батьків він успадкував 5/8 частини будинку за адресою АДРЕСА_1 та відповідно частину земельної ділянки. Також він з 1998р. і до цього часу відкрито, добросовісно та безперервно користується земельною ділянкою, що знаходиться поруч, проте не має на неї правовстановлюючих документів, оскільки на звернення до відповідних органів з приводу передачі у власність даної земельної ділянки будь-якої відповіді не отримав.

Посилаючись на викладені обставини та на положення статті 119 Земельного Кодексу України, позивач просив встановити факт добросовісного, відкритого і безперервного користування земельною ділянкою та зобов`язання вирішити питання про надання погоджень на виготовлення проекту землеустрою та відведення та передати йому у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 , якою він користується понад двадцять років.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14.05.2020р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

13.07.2020р. від відповідача надійшов відзив, згідно якого він проти позову заперечує, посилаючись на те, що позивач не надав доказів того, що земельна ділянка вибула з комунальної власності або ж вона є безхазяйною, а тому він знав, що ділянка знаходиться у власності територіальної громади м. Києва і заволодів нею не добросовісно. Відкритість і безперервність користування спірним нерухомим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст. 344 ЦК України.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 4.11.2020р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, просить слухати справу у його відсутність.

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач є власником згідно свідоцтва про право власності за законом та свідоцтва про право власності за заповітом 5/8 частин земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 14-16).

Як зазначає позивач, поруч з нею знаходиться земельна ділянка розміром 0,320га, якою він добросовісно, відкрито та безперервно користується з 1998року, побудував на ній фундамент під будинок.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Стаття 119 Земельного Кодексу України передбачає, що громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першійстатті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке немає власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добровільно набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка перебувала та перебуває у власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, що добре відомо позивачу, Київська міська рада як власник майна не відмовлялася від свого права власності і заперечує проти визнання права власності за позивачем в порядку ст. 344 ЦК України.

Таким чином, в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт добросовісного володіння позивачем земельною ділянкою, оскільки позивач знав про неправомірність заволодіння чужим майном, яке перебувало у власності територіальної громади м. Києві, а тому, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Сам по собі факт користування вказаною земельною ділянкою не є підставою для набуття права власності в порядку набувальної давності.

Крім того, законом передбачений певний порядок для отримання у власність земельної ділянки, в тому числі і за набувальною давністю - шляхом звернення до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування (стаття 119 ЗК України), при цьому відповідно до ч. 2 даної статті передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом (ст.ст. 116, 118 ЗК України), позивач же жодного доказу на підтвердження факту звернення з клопотанням до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу суду не надав.

На підставі викладеного, керуючись ст. 119 ЗК України, ст.ст. 328, 344 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 206, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку набувальної давності - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.В. Кириленко