ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2924/21 Справа № 185/3279/20 Суддя у 1-й інстанції - Врона А. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства ДТЕК Павлоградвугілля про визнання дій незаконними, стягнення коштів за час вимушеного прогулу у зв`язку з недопущенням до процедури поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства ДТЕК Павлоградвугілля (далі ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля) про визнання дій незаконними, стягнення коштів за час вимушеного прогулу у зв`язку з недопущенням до процедури поновлення на роботі.

Позовна заява мотивована тим, що він працював на посаді гірничого майстра дільниці ВТБ ШУ Павлоградське ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля. Наказом від 01 березня 2018 року № 460-к по ШУ Павлоградське його було звільнено з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків покладених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку відповідно пункту 3 статті 40 КЗпП України. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року по справі № 185/2109/18 його було поновлено на займаній ним раніше посаді та стягнуто з ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля кошти за вимушені прогули в розмірі 173 014,10 грн. з 01 березня 2018 року по 03 квітня 2019 року. Однак, на даний час, позивач формально не ознайомлений з наказом про поновлення на роботі та не допущений до процедури поновлення на роботі в зв`язку з небажанням працівників ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля допустити його до ознайомлення з наказом про поновлення на роботі та проведенням подальшої процедури поновлення на роботі. За час розгляду справи кількість днів вимушених прогулів зросла та складає з 11 червня 2019 року по 30 листопада 2020 року 323 робочих днів.

Ураховуючи викладене, збільшивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд: визнати незаконними дії працівників ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля в частині недопущення його до проведення процедури поновлення на роботі в присутності законного представника ОСОБА_2 ; стягнути з ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним недопущенням його до проведення процедури поновлення на роботі в присутності законного представника за період з 11 червня 2019 року по 30 листопада 2020 року в розмірі 212 201,31 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивачів без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено, що наказом № 1470-к від 11.06.2019 року було скасовано наказ № 460/к від 01 березня 2018 про звільнення позивача, поновлено позивача на посаді майстра гірничого дільниці ВТБ ВСП Шахтоуправління Павлоградське ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля з окладом згідно штатного розкладу з 01 березня 2018 року, наказано позивачу надати трудову книжку, отримати відповідно до статті 17 Закону України Про охорону праці, Порядку № 246 від 21 серпня 2007 року, картку на проходження медичного огляду у КЗ Павлоградська міська лікарня №4 ДОР, надати спеціалісту з адміністрування персоналу результати медичного огляду не пізніше наступного дня після завершення медичного огляду, оплату на період проходження медогляду здійснити відповідно до пункту 10.13 колективного договору, організувати допуск позивача до роботи у відповідності до статей 5, 18 Закону України Про охорону праці, Правил безпеки у вугільних шахтах, Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій (т.1 а.с.52). Копія даного наказу неодноразово направлялась на поштову адресу позивача.

Позивач, представник позивача були обізнані про наказ № 1470-к від 11 червня 2019 року, оскільки копія наказу була долучена до матеріалів даної цивільної справи, матеріалів цивільної справи № 185/4745/19, предметом спору в якій було стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, копія наказу № 1470-к від 11 червня 2019 року досліджувалась в судових засіданнях.

Відповідач неодноразово запрошував позивача для ознайомлення з наказом, отримання картки для проходження медогляду та надання трудової книжки для внесення в неї відповідного запису, в тому числі на 18 червня 2019 року, 21 червня 2019 року, 27 червня 2019 року, 05 липня 2019 року, 12 липня 2019 року, 19 липня 2019 року, та інші дати, а також в будь-який будній день в зручний час.

Позивач разом зі своїм представником також неодноразово з`являвся до приміщення відповідача для ознайомлення з наказом про поновлення на роботі та отримання направлення на медичний огляд. Проте, представника позивача не допускали в приміщення відповідача разом з позивачем для отримання направлення на медичний огляд та подальшого проходження працевлаштування, але жодних заборон або перешкод для пропуску позивача до приміщення відповідача не було.

Зазначені обставини визнані обома сторонами та, в силу приписів статті 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню, хоча й відповідають показам свідків та дослідженим відеозаписам, наданими позивачем.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з підстав їх необґрунтованості та недоведеності, прийшовши до висновку, що відповідач діяв правомірно та не порушував прав позивача, підстав збереження середнього заробітку за позивачем судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках.

Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до частини другої статті 16 ЦК України можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Порядок визначення способу захисту, який суд може застосувати, здійснюючи правосуддя встановлено в статті 5 ЦПК України.

При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення частини першої статті 13, пункту 4 частини третьої статті 175 ЦПК України, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач, а отже, суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивач у спосіб, який останній не просить застосувати.

За загальним правилом (частина перша статті 5 ЦПК України) суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором.

При цьому, позивач, обираючи спосіб захисту, якій він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту (передбаченими законом або договором), якщо це не заборонено законом.

Якщо ж законом або договором не передбачено ефективного способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України).

Вказане з урахуванням положень частини першої статті 2 ЦПК України означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства у будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення в порушених правах.

Тому, обираючи спосіб захисту позивач повинен (в першу чергу) перевірити, чи не передбачає закон або договір ефективного способу захист.

Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, позивач повинен обрати саме такий спосіб.

Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захисту суд має відмовити в задоволенні позову, крім випадку, коли з врахуванням положень частини другої статті 5 ЦПК України, дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушені права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи.

Суд не має визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права не є ефективним.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.

Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.

Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019 по справі № 917/1739/17.

Як установлено судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, 11 червня 2019 року ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля було видано наказ № 1470-к поновлення ОСОБА_1 на попередньому місці роботи.

Крім того, постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2020 року по справі № 185/4745/19 за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля про стягнення середнього заробітку, встановлено факт поновлення позивача на попередньому місці роботи з моменту видання 11 червня 2019 року наказу № 1470-к «Про поновлення на роботі», зазначеною постановою стягнуто на користь позивача середній заробіток за період з 04 квітня 2019 року по 10 червня 2019 року, тобто до дати видання наказу про його поновлення.

Зважаючи на те, що позивач на дату, коли він вперше відмовився отримати картку на проходження медичного огляду, надати трудову книжку 18 червня 2019 року, рішення суду поновлення його на роботі вже було виконано шляхом видання наказу № 1470-к від 11 червня 2019 року «Про поновлення з 01.03.2018р. на роботі ОСОБА_1 у якості гірничого майстра дільниці ВТБ-1».

В свою чергу відповідач виконав всі дії щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі та забезпечив йому можливість реалізувати право на працю відповідно до статті 43 Конституції України, оскільки стаття 30 КЗпП України покладає саме на працівника обов`язок особисто виконувати роботу та заборону передоручати її іншій особі.

Відповідач поновив позивача на попередньому місці роботи, повідомив позивача не пізніше наступного дня з дати видання наказу про його поновлення на роботі, здійснив записи щодо поновлення позивача до особистої картки працівника, здійснив заходи щодо проходження позивачем періодичного медичного огляду: оформив картку на проходження позивачем медичного огляду та гарантував позивачу збереження середнього заробітку на час проходження медогляду, виплатив позивачу середній заробіток за рішеннями суду у загальній сумі 208 000,00 грн. з урахуванням податків та зборів, з дати поновлення позивача, тобто з 11 червня 2019 року, поновив табельний облік працівника, проінформував позивача про необхідність надання трудової книжки.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач не заперечує про свою обізнаність та ознайомлення з наказом № 1470-к від 11 червня 2019 року про поновлення його на роботі. Також позивач не заперечував, що особисто йому не чинились перешкоди у допуску на територію підприємства відповідача.

Отже, з аналізу наданих пояснень сторін та доказів, можна зробити висновок, що позивач, будучи з 11 червня 2019 року достеменно обізнаним про необхідність отримання направлення на медичний огляд у відповідача, з власної волі відмовлявся пройти особисто та отримати таке направлення. Позивачем суду не надано жодних доказів того, що відповідачем чинилися будь-які перешкоди особисто позивачу для отримання направлення на медичний огляд та подальшого проходження працевлаштування. Навпаки, з пояснень свідків та досліджених відеозаписів вбачається, що працівники відповідача неодноразово запрошували особисто позивача пройти до спеціаліста з адміністрування персоналу та отримати направлення на медичний огляд.

Крім того, колегією суддів не встановлено факту щодо недопущення самого працівника до проведення процедури поновлення на роботі, позивачем цього не доведено відповідними належними доказами, у зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що безпосередньо право позивача не порушено, а обраний ним спосіб захисту свого права є не ефективним.

Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи позивача про те, що його не було допущено до процедури поновлення на роботі, колегія суддів не приймає до уваги, такі доводи спростовуються встановленими обставинами по справі та зібраним доказами.

11 червня 2019 року відповідач видав наказ № 1470-к про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

18 червня 2019 року об 11 годині 25 хвилин позивач з групою осіб з`явився до адмінбудівлі ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля (м. Павлоград, вул. Соборна, 76), але відмовився пройти до кабінету спеціаліста з адміністрування персоналу для ознайомлення з наказом, факт відмови зафіксовано актом від 18 червня 2019 року (т.1 а.с.53).

Відмова від ознайомлення з наказом про поновлення була мотивована необхідністю ознайомитись в присутності представника, який буде надавати позивачу консультації з правових питань.

Позивач не надав 18 червня 2019 року відповідачу жодного документу, який би підтверджував повноваження представника, що підтверджується відеозаписом, наданим позивачем до матеріалів справи.

Також, 18 червня 2019 року ОСОБА_2 не реєструвався на прохідній адмінбудівлі відповідача за адресою: АДРЕСА_1 з метою представляти інтереси ОСОБА_1 при ознайомленні останнього з наказом про поновлення на роботі.

Позивач, в свою чергу, був належним чином ознайомлений під підпис про порядок пропускної системи, про що свідчить запис у Журналі реєстрації інструктажів від 22 жовтня 2016 року (т.2 а.с.90).

Тобто, позивачу було відомо, що всі відвідувачі ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля реєструються на прохідній (КПП) відповідно до встановленого порядку пропускної системи.

19 червня 2019 року ОСОБА_1 було направлено повідомлення про поновлення на роботі та необхідність з`явитись 21 червня 2019 року до відповідача, факт неявки зафіксовано актом від 21 червня 2019 року (т.1 а.с.55).

24 червня 2019 року відповідач направив позивачу копію наказу № 1470-к від 11 червня 2019 року «Про поновлення на роботі» та вкотре повідомив позивача про необхідність з`явитись 27 червня 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується поштовим описом та інформацією про відправлення. Факт неявки позивача 27 червня 2019 року зафіксовано відповідним актом від 27 червня 2019 року.

Надалі, відповідач неодноразово повідомляв позивача про його поновлення на роботі листами від 02 липня 2019 року (т.1 а.с.61-62), 10 липня 2019 року виx.№ 9/1910 (т.1 а.с.63), 17 липня 2019 року вих.№ 9/1984 (т.1 а.с.65), 14 серпня 2019 року (т.1 а.с.67-68), 18 листопада 2019 року виx. № 3/3257, направлено також копію наказу про поновлення (т.1 а.с.70-72), 03 грудня 2019 року вих.№ 3/3419 (т.1 а.с.76), від 13 квітня 2020 року виx № 3/775 (т.1 а.с.78), 30 квітня 2020 року (т.1 а.с.81-82), 19 червня 2020 року вих.№ 3/1168 (т.1 а.с.88), 21 вересня 2020 року (т.1 а.с.162), 28 жовтня 2020 року виx.№ 44 (т.1 а.с.204).

Колегія суддів звертає увагу, що з дати поновлення на роботі 03 квітня 2019 року по теперішній час позивач особисто жодного разу не з`явився саме на місце роботи, яке визначене трудовим договором, для виконання трудової функції.

Фактично, відповідач виконав всі дії щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі та забезпечив йому можливість реалізувати право на працю відповідно до статті 43 Конституції України, оскільки, стаття 30 КЗпП України покладає саме на працівника обов`язок особисто виконувати роботу та заборону передоручати її іншій особі.

Крім того, відповідно ч.2 ст. 238 ЦК України визначено, що представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.

Таким чином, в ході розгляду справи не було підтвердження недопуску безпосередньо самого працівника до проведення процедури поновлення на роботі.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним недопущенням його до проведення процедури поновлення на роботі в присутності законного представника за період з 11 червня 2019 року по 30 листопада 2020 року в розмірі 212 201,31 грн., колегія суддів враховує, що оскільки ці вимоги є похідними від основних, а апеляційним судом не встановлено факту щодо недопущення самого працівника до проведення процедури поновлення на роботі, тобто, безпосередньо право позивача не порушено, підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко