Єдиний унікальний номер 225/3848/20
Номер провадження 22-ц/804/1844/21
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 липня 2021 року
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
головуючого судді Мірути О.А.,
суддів: Тимченко О.О., Хейло Я.В.,
за участю секретаря судового засідання Цимбала Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті Донецької області цивільну справу № 225/3848/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 07 грудня 2020 року (суддя Довженко О.В.),
В С Т А Н О В И В:
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
15 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, що зареєстрований 09.10.2004 року Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 399.
В обґрунтування позову зазначає наступне: 09.10.2004 року між сторонами був укладений шлюб, від якого сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Підставою для розірвання шлюбу є відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства.
Шлюбні відносини фактично припинені, подружжя проживає окремо, спільне господарство не веде. Позивач вважає подальше спільне життя з відповідачем неможливим та таким, що суперечить його інтересам. Суперечки щодо розподілу майна та місця проживання спільної дитини між позивачем та відповідачем відсутні.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 07 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволені.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що сторони сімейних стосунків не підтримують, разом не проживають, спільного господарства не ведуть, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, спір про місце проживання неповнолітньої дитини чи/або поділ майна відсутній. При цьому, суд першої інстанції врахував визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, що за ч. 4 ст. 206 ЦПК України, зважаючи на наявність для того законних підстав (відсутність суперечностей із законом, порушень прав, свобод чи інтересів інших осіб), є приводом для ухвалення судом рішення про задоволення позову.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідач ОСОБА_2 з рішенням суду першої інстанції не погодилась та подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач ОСОБА_2 , інтереси якої представляє представник ОСОБА_4 , зазначає, що вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Зокрема, звертає увагу, що заяву про визнання позову відповідач не підписувала, не була повідомлена про час та місце розгляду справи, а суд першої інстанції розглянув справу без з`ясування справжньої волі подружжя. Додає, що розірвання шлюбу протирічить інтересам обох сторін по справі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позивач надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін. Зазначає, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, та правильно витлумачив ці норми. Доводи апеляційної скарги відповідача вважає надуманими та безпідставними. Наполягає, що спільне життя з відповідачкою не склалося. Їх сімейне життя з відповідачкою поступово погіршувалося з 2008 року, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин у травні 2014 року. Вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе, на примирення не згоден.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб - адресу судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Позивач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, заяв про відкладення судового засідання або будь яких клопотань від нього не надходило.

Беручи до уваги належне, завчасне повідомлення сторін у справі про місце, день та час розгляду справи, про що свідчать наявні у справі рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (судових повісток), колегія суддів апеляційного суду, у відповідності до норм статті 372 ЦПК України, ухвалила розглянути справу за апеляційною скаргою на рішення суду у відсутності сторін, які не з`явилися в судове засідання.

Представник відповідача адвокат Скворцова О.В., яка приймала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, просила апеляційну скаргу відповідача задовольнити, рішення суду скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити. Додала, що сторони тривалий час мешкають окремо, але сімейні стосунки між ними не припинені, доказів зазначеному надати можливості не має. Вважає доцільним збереження сім`ї.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 09.10.2004 року Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №399, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а. с. 2).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 05.05.2006 року, актовий запис № 261, що видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Пролетарського районного управління юстиції м. Донецька (а.с.3).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено наступні неоспорені обставини, а саме що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 09.10.2004 року Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №399, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а. с. 2).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 05.05.2006 року, актовий запис № 261, що видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Пролетарського районного управління юстиції м. Донецька (а.с.3).

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, які не проживають однією сім`єю та бажають припинити шлюбні відносини. Суд виходив з того, що визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, що за ч. 4 ст. 206 ЦПК України, зважаючи на наявність для того законних підстав (відсутність суперечностей із законом, порушень прав, свобод чи інтересів інших осіб), є приводом для ухвалення судом рішення про задоволення позову.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та з 08 вересня 09 жовтня 2004 року перебували у шлюбі, який зареєстровано Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного управління юстиції у Донецькій області, про що зроблено актовий запис за № 399 (а. с. 2). Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 3).

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач посилається, зокрема, на те, що суд першої інстанції розглянув справу без її належного повідомлення, заперечує подачу заяви про визнання позову відповідачем та наполягає, що шлюбні відносини між сторонами не припинені, що є підставою для відмови у задоволенні позову судом.

Згідно з частиною другою статті 211 ЦПК України про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Частиною п`ятою статті 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 мешкає у м. Донецьку області, тобто у населеному пункті, на території якого відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження і поштовий зв`язок з яким, відповідно, відсутній.

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Європейський суд з прав людини наголошував, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії від 07 липня 1989 року).

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату,час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями, які мають бути вручені завчасно ( ч. ч. 4,5 ст.128 ЦПК України).

Згідно ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Пунктом 19 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено особливості судових викликів та повідомлень, направлення копій судових рішень учасникам справи, у разі якщо адреса їх місця проживання (перебування) чи місцезнаходження знаходиться на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції, визначаються законами України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" та "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції";

Статтею 121 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" закріплено порядок виклику в суд та повідомлення про судове рішення у випадку, коли остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, зокрема суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають офіційної електронної адреси, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (з посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень), яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання.

З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, розгляд справи відбувся 07 грудня 2020 року. Зареєстрованим місцем проживання відповідача, яке було відоме суду, зазначено АДРЕСА_1 , що належить до непідконтрольних українській владі територій, на які не здійснюються поштові відправлення. Зазначену адресу також підтвердила суду апеляційної інстанції представник відповідача адвокат Скворцова О.В.

Відповідач ОСОБА_2 була повідомлена судом першої інстанції про розгляд справи шляхом розміщення 24.09.2020 року оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про її виклик в судове засідання на 10 листопада 2020 року (а.с.20) та 10.11.2020 року оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про її виклик в судове засідання на 07 грудня 2020 року (а.с.26).

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що відповідача ОСОБА_2 про розгляд справи судом першої інстанції було повідомлено на офіційному веб-сайті судової влади відповідно до вимог Закону, з дотриманням строку розміщення оголошення.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виконав вимоги процесуального закону щодо належного повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, чим надав ОСОБА_5 можливість дати пояснення по суті заяви та надати суду відповідні підтвердження або докази щодо порушеного перед судом питання.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про неповідомлення відповідача ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи не знаходять свого підтвердження.

Також з матеріалів справи вбачається, що 23 жовтня 2020 року до суду першої інстанції надійшла заява відповідача ОСОБА_2 вх. № 13444/20 від 20 жовтня 2020 року про розгляд справи без її участі та визнання позовних вимог (а. с. 23), проти подачі якої відповідач у апеляційній скарзі заперечує, але жодних доказів на підтвердження своїх доводів не надає.

За відсутності будь-яких доказів зазначеному, колегія суддів приходить до висновку про не доведеність відповідачем ОСОБА_2 факту не подачі та не підписання такої заяви, оскільки жодних доказів на підтвердження своїх доводів відповідач не надає, а тому колегія суддів вважає зазначені доводи апелянта безпідставними.

Твердження представника відповідача про не перетинання кордону з тимчасово окупованої території, на думку колегії суддів, не може свідчити про неможливість подачі заяви до суду України, а тим паче про невідповідність підпису особи на заяві, оскільки визначення зазначеного питання можливе тільки внаслідок відповідного експертного дослідження.

Ухвалюючи судове рішення по суті спору, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наступного.

Статтею 51 Конституції України та статтею 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1статті 110 СК України).

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Отже шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Судом встановлено та не спростовано відповідачем по справ, що сімейні відносини між сторонами припинено остаточно, подальше сімейне життя чоловіка і дружини та збереження сім`ї є неможливим, шлюб між сторонами носить формальний характер та його збереження суперечитиме інтересам сторін по справі.

Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 369/7035/18, провадження № 61-1658св20.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність у суду першої інстанції правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 .

Посилання ОСОБА_2 на доцільность збереження шлюбу, з урахуванням наявності у сторін дитини, не може бути взято до уваги, оскільки позивач ОСОБА_1 не має бажання зберегти шлюбні відносини. Батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини в силу вимог статті 141 СК України.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не бажає зберігати подружні відносини із ОСОБА_2 , а тому доводи відповідача про доцільність збереження шлюбу є безпідставними.

Крім того, з огляду на тривалий розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів вважає, що сторони мали можливість досягти примирення. Проте, будь-яких даних про те, що з часу подання позову та дотепер сторони примирились, суду не надано.

Отже, судом правильно встановлено фактичні обставини по справі, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Підстави для зміни та розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції відсутні.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, судові витрати відповідача, пов`язані з розглядом справи судом апеляційної інстанції не підлягають компенсації.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 07 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: