Провадження № 2/638/160/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2021 року м. Харків

Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді - Цвіри Д.М.,

за участю секретаря Варданян К.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Дзержинського районного суду м. Харкова, за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві про відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві про відшкодування моральної шкоди, обґрунтувавши свої вимоги тим, що в ході проведення досудового розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0000005 від 25 листопада 2012 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 372, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України, в якому позивач є потерпілим, слідчим Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві Бобухом В.С. вчинено протиправну тривалу бездіяльність щодо навмисного невиконання Конституції та Кримінального процесуального законодавства України, надмірної тривалості досудового розслідування кримінального провадження, неодноразового прийняття необґрунтованих рішень про відмову у задоволенні клопотань позивача, внаслідок чого йому як потерпілому була завдана моральна шкода.

Посилаючись на те, що з вини відповідача він, будучи особою з інвалідністю, людиною похилого віку, онкохворим, був вимушений витрачати свій особистий час і звертатися до суду за захистом своїх прав, зі скаргами на бездіяльність слідчого, у зв`язку із чим переніс глибокі моральні страждання, з вини слідчого був позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону, було порушено його психологічне благополуччя, та конституційне право на доступ до правосуддя, зазначив про спричинення йому моральної шкоди, яку він оцінює у 566 760,00 грн.

У поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі посилаючись на відсутність будь-якої протиправної бездіяльності чи дій з боку посадових осіб ТУ ДБР розташованого у місті Полтаві стосовно позивача, та жодних доказів на підтвердження його доводів. Зазначено, що підслідність у вищевказаному кримінальному провадженні № 0000005 від 25 листопада 2012 року за ТУ ДБР розташованого у місті Полтаві, була визначена лише 13.11.2019 року, та матеріали кримінального провадження до слідчого управління відповідача надійшли 19.12.2019 року. Усі необхідні слідчі (розшукові) дії, враховуючи ті, на проведенні яких наполягає позивач, вже неодноразово були проведені. Відповідно до норм КПК України, слідчий є процесуально самостійною особою у кримінальному провадженні і втручання в його діяльність осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Слідчий уповноважений приймати процесуальні рішення у формі постанов, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні обставин кримінального провадження та доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення. Можливість встановлення судом у порядку цивільного судочинства фактів протиправності дій чи бездіяльності посадових осіб ТУ ДБР під час досудового розслідування кримінального провадження, чинними нормами цивільного законодавства не встановлена. Натомість, у встановленому законом порядку, факт протиправності процесуальних рішень слідчого, ухвалених в рамках вищевказаного кримінального провадження, не встановлений.

Посилаючись на повне та всебічне проведення слідчим усіх необхідних слідчих дій і дослідження обставин кримінального правопорушення, та на відсутність жодних належних та допустимих доказів на підтвердження понесення позивачем моральних страждань, за існування у нього обов`язку доведення не тільки протиправності поведінки відповідача, а й наявності самої моральної шкоди та причинного зв`язку між поведінкою відповідача та заподіянням шкоди, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явились.

Позивачем до суду подана заява про розгляд справи у його відсутності.

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Не є спірною обставиною у справі, що Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0000005 від 25 листопада 2012 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 372, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України, в якому позивач ОСОБА_1 визнаний потерпілим.

28.03.2020 року ОСОБА_1 , як потерпілий у вищевказаному кримінальному провадженні № 0000005 від 25 листопада 2012 року, звернувся до слідчого ТУ ДБР розташованого у місті Полтаві Бобуха В.С. з клопотанням про повідомлення про підозру слідчих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про що письмово повідомити позивача у передбаченому КПК України порядку (а.с.33-36).

03.04.2020 року слідчим Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві Бобухом В.С., за наслідками розгляду вищевказаного клопотання позивача, винесено постанову якою відмовлено у задоволенні клопотання потерпілого ОСОБА_1 про повідомлення особам про підозру у кримінальному провадженні № 0000005 від 25 листопада 2012 року (а.с. 31-32).

Ухвалою слідчого судді Октябрьського районного суду міста Полтави від 25 червня 2020 року у справі №554/10535/15-к; провадження №1-кс/554/5916/2020, у задоволенні скарги позивача ОСОБА_1 на вищевказану постанову слідчого Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві Бобуха В.С., від 03.04.2020 року, було відмовлено (а.с. 27, 27 з.б.).

24 квітня 2020 року позивач звернувся до начальника другого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві зі скаргою на протиправну бездіяльність слідчого ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві Бобуха В.С. у кримінальному провадженні № 0000005 від 25 листопада 2012 року, в якій посилаючись на бездіяльність слідчого Бобуха В.С., просив керівника органу досудового розслідування прийняти до свого провадження кримінальне провадження № 0000005, в якому здійснити досудове розслідування, користуючись при цьому повноваженнями слідчого. Про ухвалене рішення повідомити позивача у встановленому законом порядку (а.с. 24-26).

Листом СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві від 05.05.2020 року за №1-4515/15-02-1-20, позивачеві, за наслідками розгляду вищевказаної скарги, було повідомлено про відсутність підстав для ухвалення відповідних рішень під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000005 від 25 листопада 2012 року. Роз`яснено право позивача на оскарження відповідних дій до слідчого судді місцевого суду у відповідності до ст.ст. 303-307 КПК України (а.с. 22-23).

08.06.2020 року слідчим Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві Бобухом В.С., за наслідками розгляду клопотання позивача, яке надійшло до відповідача 04.06.2020 року за вх .№І-5798, винесено постанову якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про повідомлення особам про підозру у кримінальному провадженні № 0000005 (а.с. 19-20).

Ухвалою слідчого судді Октябрьського районного суду міста Полтави від 01 липня 2020 року у справі № 554/10535/15-к; провадження №1-кс/554/9269/2020, було відмовлено у відкритті провадження за скаргою позивача ОСОБА_1 на вищевказану постанову слідчого Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві Бобуха В.С., від 08.06.2020 року, про відмову у задоволенні клопотання у кримінальному провадженні № 0000005 від 25.11.2012 року (а.с. 15).

Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтями 1173, 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 25.05.2016 у справі № 6-440цс16 шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Частиною 6 статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Суд приходить до висновку про доведеність факту порушення конституційних прав позивача, внаслідок бездіяльності відповідача, про що свідчать представлені позивачем письмові докази.

Вказані обставини, а також подальша необхідність звернення позивача до суду, в порядку визначеному приписами КПК України, зі скаргами спрямованими на усунення перешкод у доступі до правосуддя, як особі постраждалої від кримінального правопорушення, привели до моральних та фізичних страждань позивача, який окрім того, є особою похилого віку, при цьому у зв`язку із наявністю тяжких, хронічних захворювань визнаний інвалідом 2 групи безстроково.

При цьому відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України та п. п. 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого Постановою КМ України від 03.08.2011 року №845, Державне казначейство України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України виплачує присуджену судом суму відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 січня 1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно п. 5 зазначеної Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи вимоги справедливості, добросовісності та розумності, а також конкретні обставини справи, суд вважає, що з відповідача на користь позивача, на відшкодування моральної шкоди слід стягнути 6000,00 грн.

Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 81, 141, 263-265, 273 Цивільного процесуального кодексу України, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України у відшкодування моральної шкоди 6000 (шість тисяч) грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Державної казначейської служби України на користь держави судові витрати у виді судового збору в розмірі 840 гривен 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, , місцезнаходження: 36014, м. Полтава, вул. Соборності, буд. 37.

Суддя Д.М. Цвіра