Постанова

Іменем України

19 липня 2021 року

м. Київ

справа № 283/1669/20

провадження № 61-4961 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І.,

Коломієць Г. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Малинська державна нотаріальна контора Житомирської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малинського районного суду Житомирської області у складі Ярмоленка В. В. від 27 листопада 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду

у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Трояновської Г. С., Коломієць О. С. від 24 лютого 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Малинська державна нотаріальна контора Житомирської області, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що у провадженні Малинського районного суду Житомирської області перебуває цивільна справа №283/1232/20 за позовом ОСОБА_2 до ньогопро визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, розташованим по

АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина на все належне йому за життя майно. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 були його діти: ОСОБА_2 та він. Державним нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори Житомирської областібуло заведено спадкову справу № 453-2005 після смерті ОСОБА_3 та видано 03 травня 2006 рокуна ім`я ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину, а саме на житловий будинок з господарськими будівлями

АДРЕСА_1 , земельну частку (пай) та майновий пай.

Зазначав, що при зверненні із заявою про прийняття спадщини після смерті батька до Малинської державної нотаріальної контори Житомирської області, нотаріусом 06 липня 2020року була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з видачею свідоцтва на все спадкове майно на ім`я ОСОБА_2 . При цьому, вказував, що на день смерті його батька, він проживав разом з ним та був зареєстрований у спірному домоволодінні по АДРЕСА_1 . Таким чином, посилаючись на норми статті1268 ЦК України, вважав, що він прийняв спадщину після смерті батька, так як на день його смерті проживав та був зареєстрований разом із останнім, а при видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 нотаріус не врахував право ОСОБА_1 на отримання частки у спадщині після смерті ОСОБА_3 .

З урахування наведеного, ОСОБА_1 просив суд: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 03 травня 2006 року, видане Малинською державною нотаріальною конторою Житомирської області ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями за

АДРЕСА_1 ;скасувати запис про право власності від 16 травня 2007 року № 17233853

в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок з господарськими будівлями № 19 ,

що розташований за вищевказаною адресою.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області

від 27 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом

від 03 травня 2006 року, виданого нотаріусом Малинського державного нотаріального округу Житомирської області (номер у спадковому реєстрі 42337712) на ім`я ОСОБА_2 , на житловий будинок з господарськими будівлями за АДРЕСА_1 . У решті позову ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 як спадкоємець був зареєстрований та постійно проживав разом з померлим батьком ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, тому вважається таким, що прийняв спадщину.

Згідно зі статтею 1301 ЦК України суд визнав свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_2 , недійсним.

Крім того, суд зазначив, що інші позовні вимоги не є необхідними для захисту прав позивача.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 24 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 27 листопада 2020 року в частині задоволеного позову скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним

в 1/2 частині свідоцтво про право на спадщину за законом від 03 травня

2006 року, видане нотаріусом Малинського державного нотаріального округу Житомирської області (номер у спадковому реєстрі 42337712), на ім`я

ОСОБА_2 , на житловий будинок з господарськими будівлями

АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 як спадкоємець був зареєстрований та постійно проживав разом з батьком ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, тому вважається таким, що прийняв спадщину. При цьому, вказав, що ОСОБА_2 не надала суду належних та допустимих доказів про те, що на день смерті ОСОБА_3 , позивач проживав за іншою адресою, ніж за тією, що зареєстрований, та мав інше житло на праві власності, тому спадкоєцями першої черги після смерті ОСОБА_3 є його діти: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Також суд зазначав, що спірне свідоцтво про право на законом порушує права ОСОБА_1 , як спадкоємця ОСОБА_3 , лише в 1/2 частині,

а свідоцтво про право на спадщину за законом в 1/2 частині щодо

ОСОБА_2 , як спадкоємниці ОСОБА_3 , є законним.

Крім того, суд апеляційної інстанції вказав, що доводи ОСОБА_2 щодо застосування позовної давності є безпідставними, оскільки відповідач в суді першої інстанції не заявляла про застосування позовної давності, хоча брала участь у розгляді справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги -

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Малинського районного суду Житомирської області

від 27 листопада 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду

від 24 лютого 2021 року, в якій, з урахуванням уточненої касаційної скарги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляду до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 29 березня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 27 листопада

2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 24 лютого

2021 року залишено без руху з наданням строку на усунення її недоліків,

а саме запропоновано заявнику уточнити касаційну скаргу із зазначенням підстави (підстав) касаційного оскарження, передбаченої (передбачених) пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, на виконання умов пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, вказати реєстраційний номер облікової картки платника податків за його наявності або номер

і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, а такождоплатити судовий збір за подання касаційної скарги та надати суду документи,

що підтверджують його доплату. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

У наданий судом строк заявник направив матеріали на усунення недоліків, зазначених в ухвалі Верховного Суду від 29 березня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу № 283/1669/20 з Малинського районного суду Житомирської області та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У травні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що висновки судів не відповідають фактичним обставин справи. При цьому, суди не застосували судову практику, викладену у постанові Верховного Суду від 05 лютого

2020 року у справі №718/3569/18-ц, щодо підтвердження факту постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Зазначає, що суди вийшли за межі позовних вимог, оскільки встановили факт постійного проживання ОСОБА_1 з батьком без заявлення такої вимоги в позовній заяві. Крім того, суди при визнанні за позивачем права власності на спадкове майно, вийшли за межі своїх повноважень, взявши на себе функції нотаріату.

Вказує на те, що суди неправильно надали оцінку довідці від 24 червня

2020 року № 269, так як у ній зазначено, що ОСОБА_1 був зареєстрований в спірному будинку, але, на її думку, реєстрація не встановлює факт постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем на день його смерті. При цьому, суди безпідставно не взяли до уваги довідку від 20 березня 2017 року № 132, в якій зазначено, що ОСОБА_3 проживав один.

Також зазначає, що в суді першої інстанції їй не було роз`яснено право на подачу заяви про застосування строку позовної давності, а суд апеляційної інстанції при ухваленні судового рішення порушив норму процесуального права, оскільки на зазначене порушення судом першої інстанції уваги не звернув.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив від ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому, зазначено, що суди належним чином оцінили наявні в матеріалах справи докази та дійшли правильного висновку про те, що його право на отримання спадщини порушено, тому оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухвалені з дотриманням норм матеріального й процесуального права. При цьому, зазначає, що

доводи касаційної скарги є безпідставними, зводяться до незгоди відповідача з судовими рішеннями, тому просить суд залишити касаційну скаргу без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами

касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких

випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного

Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою

для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судове рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та судове рішення апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального й процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У статті 1258 ЦК України зазначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених

статтею 1259 ЦК України.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї

(статті 1268, 1270 ЦК України).

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування.

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 судам роз`яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду.

Суди враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, обґрунтовано виходили із того, що

ОСОБА_1 як спадкоємець був зареєстрований та постійно проживав разом з батьком ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, тому вважається таким,

що прийняв спадщину. При цьому, ОСОБА_2 не надала суду належних та допустимих доказів, про те, що на день смерті ОСОБА_3 , позивач проживав за іншою адресою, ніж за тією, що зареєстрований та мав інше

житло на праві власності, тому спадкоєцями першої черги після смерті ОСОБА_3 є його діти: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Верховний Суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що спадкоєцями першої черги після смерті ОСОБА_3 є його діти

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , тому суд вірно визнав недійсним в 1/2 частині свідоцтво про право на спадщину за законом.

Враховуючи зазначене, Верховний Суд вважає безпідставними доводи відповідача щодо помилкового встановлення судами фактичних обставин справи.

Посилання касаційної скарги на те, що суди встановили факт проживання позивача за певною адресою без заявлення відповідної позовної вимоги є безпідставними, так як вказане є не юридичним фактом, яке має встановлюватися за відповідною вимогою, а є обставиною, яка встановлюється у мотивувальній частині судового рішення за позовом про оспорення свідоцтва про спадщину.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не перевірив доводи ОСОБА_2 про позовну давність є безпідставними, так як суд надав цим доводам належну правову оцінку.

Верховний суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо неврахування правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 05 лютого 2018 року у справі № 718/3569/18-ц, оскільки в наведеній постанові та в оскаржуваних судових рішеннях установлені різні фактичні обставини справи.

Інші наведені доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, зводяться до власного тлумачення норм права, необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області

від 27 листопада 2020 року в нескасованій частині та постанову Житомирського апеляційного суду від 24 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць