Справа №489/4705/17
Провадження №2/489/21/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2021 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судового засідання Бодюл А.О.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 , представника відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики

В С Т А Н О В И В:

Позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 338489 грн. 46 коп., з яких: 270000 грн. 00 коп. сума основного боргу за договором позики; 19170 грн. 00 коп. сума індексу інфляції; 5150 грн. 40 коп. три відсотки річних; 44169 грн. 06 коп. пеня за прострочення сплати основної суми заборгованості, які отримані нею за договором позики від 12.08.2015 року, оскільки остання не виконала зобов`язання щодо повернення боргу за договором позики та складеною розпискою.

Від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідачка заперечує проти задоволення позовних вимог. Посилаючись на те, що вона ніякого договору позики не підписувала з ОСОБА_4 . Копії документів, які надані позивачем є фасильфікатами. Зазначає, що позивач був її колишнім адвокатом, який надавав їй правову допомогу по цивільній справі № 489/5328/15-ц, в рамках даної справи отримав від неї письмові матеріали зі зразками її підпису та почергового матеріалу. Наразі відкрито кримінальне провадження за її заявою щодо шахрайських дій ОСОБА_4 . Тим більш, незрозуміло навіщо взагалі адвокату знадобилося надавати клієнту борг таку велику суму. Він адвокат, а не фінансово-кредитна установа. Кошти у розмірі 150000 грн. нею були запозичені у ОСОБА_5 . Свідки, які зазначені у розписці, являються дружиною позивача та знайомий, який вона взагалі не бачила. Позовні вимоги ОСОБА_4 є безпідставними та спрямовані на уникнення відповідальності за кримінальним правопорушенням.

Від позивача надано відповідь на відзив. Відповідно до якого, позивач зазначає, що дійсно він надавав свої послуги відповідачу щодо визнання права власності на частку квартири та стягнення грошової компенсації. Між ними було укладено договір на надання юридичних послуг. У зв`язку з чим, відповідачу потрібно було сплатити суму грошових коштів в якості гонорару. В ході розмови виявилося, що відповідачки немає такої грошової суми та вона запропонувала йому свій варіант співпраці, відповідно до якого, після сплати грошової компенсації меншої частки квартири АДРЕСА_1 , яка належить її доньці, вона переоформить її на нього. Дана угода була оформлена договором позики та розпискою до неї. Від відповідачки надходили погрози щодо здоров`ю життю.

08 квітня 2019 від представника заявника надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 12.08.2015 року к розмірі 527923 грн. 25 коп., з яких: 270000,00 грн. сума основного боргу за договором позики; 61290,00 грн. сума, на яку з урахуванням індексів інфляції підлягає збільшенню основна сума заборгованості; 17871,00 грн. три відсотки річних; 178762,25 грн. пеня за прострочення сплати основної заборгованості.

Ухвалою суду від 24.10.2017, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

Ухвалою суду від 24.10.2017, відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 11.05.2018, цивільну справу прийнято до провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 12.06.2018, призначено цивільну справу до підготовчого судового засідання в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 18.09.2018, заяву про збільшення позовних вимог залишено без руху.

Ухвалою суду від 03.12.2018, повернуто заяву про збільшення позовних вимог.

Ухвалою суду від 01.02.2019, заяву про збільшення позовних вимог залишено без руху та відмовлено у відстроченні сплати судового збору.

Ухвалою суду від 01.02.2019, відкладено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 04.04.2019, повернуто заяву про збільшення позовних вимог разом з додатками позивачу.

Ухвалою суду від 08.04.2019, заяву про збільшення позовних вимог залишено без руху та відмовлено у відстроченні сплати судового збору.

Ухвалою суду від 09.04.2019, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 14.08.2019, заяву ОСОБА_2 про зняття арешту повернуто заявнику без розгляду.

Ухвалою суду від 12.11.2019, призначено судово-почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 31.01.2020, поновлено провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 31.08.2020, заяву ОСОБА_2 про долучення до матеріалів справи письмових пояснень повернуто заявнику без розгляду.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

За змістом договору позики від 12.08.2015 року ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 270000 грн. на строк до 12.08.2016 року.

На підтвердження укладення договору позики, представлена розписка від 12.08.2015 року, в якій визначена сума позики.

10 липня 2016 року на адресу ОСОБА_2 ОСОБА_4 направлена вимога щодо повернення боргу у розмірі 270000 грн. 00 коп., яку необхідно сплатити не пізніше 12.08.2016 року.

10 серпня 2016 року на адресу ОСОБА_4 надійшла заява від ОСОБА_2 , відповідно до якої просила продовжити строк повернення боргу до 12.02.2017 року.

Як на підставу своїх заперечень щодо позовних вимог, відповідачка посилалась на те, що розписку вона не підписувала, коштів в борг не брала, всі документи сфальсифіковані позивачем.

Твердження відповідачки щодо не підписання нею розписки про отримання позики та договору позики спростовується висновком експерта № 331 від 08.01.2020 року, відповідно до якого, рукописні записи " ОСОБА_2 " та підпис від імені ОСОБА_2 в графі "Позичальник:" в договорі позики від 12 серпня 2015 року, укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , виконані ОСОБА_2 . Рукописні записи " ОСОБА_2 " та підпис від імені ОСОБА_2 в розписці про отримання позики від 12.08.2015 року від імені ОСОБА_2 виконані ОСОБА_2 .

Твердження відповідачки щодо фальсифікації документів з боку ОСОБА_4 , привласнення коштів не підтверджені належними та достатніми доказами.

Інші посилання відповідачки на те, що позивач привласнив її кошти, які вона позичила у подруги написавши при цьому заповіт на її сина, не спростовують фактів викладених у позові. Також ОСОБА_2 не пояснила, що саме доводять ці факти з огляду на предмет дійсної справи.

Згідно з повідомлення Головного управління національної поліції в Миколаївській області від 06.03.2018 року за вих. № П-12/5018-18 вбачається що за заявою ОСОБА_2 порушено кримінальне провадження № 0001451 відносно ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. На даний час досудове слідство триває.

За такого суд приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, умови якого відповідачкою не виконані, внаслідок чого у позивача виникло право для стягнення боргу за договором позики.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Верховний суд України в постанові від 18 вересня 2013 року в справі №6-63цс13 дійшов висновку, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Положеннями статі 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, відповідачем порушено умови договору позики та не виконано зобов`язань в повному обсязі за цим договором.

Згідно із ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У відповідності з ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частин першої та другої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судом встановлено, що грошові кошти зазначені в договорі позики від 12.08.2015 року, є боргом, який підлягає поверненню в зв`язку із не виконанням відповідачем зобов`язання щодо укладення з позивачем договорів позики, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача суму, на яку з урахуванням індексів інфляції підлягає збільшенню основна сума заборгованості та три відсотки річних на загальну суму 79161,00 грн., суд приходить до наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не визнаються неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України.

Отже нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення.

З урахуванням встановленого строку повернення відповідачем позики за договором від 12 серпня 2015 року, період прострочення зобов`язань відповідача розпочався з 13 лютого 2017 року.

У даному випадку відповідач зобов`язана сплатити на користь позивача індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання та 3 % річних від простроченої суми, а саме за період починаючи з 13 лютого 2017 року по 09 квітня 2019 року, як заявлено позивачем у заяві про збільшення позовних вимог.

Судом перевірено розрахунок 3% річних, наданий представником позивача та встановлена його невідповідність.

Судом здійснено власний розрахунок трьох відсотків річних за період з 13 лютого 2017 року по 09 квітня 2019 року (798 днів), відповідно до якого три відсотки від простроченої суми - 270000,00 грн., з розрахунку 22,20 грн. в день, становить - 17709,04 грн.

Що стосується індексу інфляції, то згідно із Методикою розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженою Наказом Держкомстату № 265 від 27 липня 2007 року індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базисним.

Відповідно до рекомендацій Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі № 62-97р від 3 квітня 1997 року, для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, що складають відповідний період, перемножити між собою. У випадках, коли відшкодуванню підлягає сума, яка складається із платежів, які необхідно зробити в різні періоди, кожен платіж збільшується на величину індексу інфляції за відповідний період, а результати додаються. При цьому, вважається, що сума, внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. По аналогії, якщо погашення здійснено с 1 по 15 число відповідного місяця, то інфляційна зміна розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 число місяця інфляційна зміна розраховується з урахуванням цього місяця.

Судом перевірено розрахунок інфляційних нарахувань, наданий представником позивача та встановлена його невідповідність.

Судом здійснено власний розрахунок інфляційних нарахувань за період з 13 лютого 2017 року по 09 квітня 2019 року, відповідно до якого сума інфляційних втрат становить 65232,00 грн.

Проте, суд не може виходити за межі позовних вимог, а тому стягнення з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума інфляційних нарахувань у розмірі 61290,00 грн.

Щодо стягнення пені за прострочення сплати основної заборгованості у розмірі 178762,25 грн., суд приходить до наступного.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

З договору позики від 12.08.2015 року вбачається, що даний вид стягнення пені за прострочення невиконання зобов`язання не передбачено, а отже позовна вимога в цій частині не підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3484,40 грн. (66% від фактично задоволених позовних вимог).

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 12.08.2015 року у розмірі 348999 грн. 04 коп., що складається з: основної суми боргу - 270000 грн. 00 коп.; суми з урахуванням індексів інфляції - 61290,00 грн.; три відсотки річних - 17709,04 грн.;

В задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 пені за прострочення сплати основної заборгованості у розмірі 178762,25 грн. - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 3484 грн. 40 коп.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Ленінський районний суд міста Миколаєва або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя Ленінського районного

суду міста Миколаєва Н.О. Рум`янцева

Повний текст судового рішення складено «17» березня 2021 року.