Головуючий у І інстанції Марфіна Н.В.
Провадження № 22-ц/824/6533/2021 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 липня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Гуля В.В., Мельника Я.С., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» та ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та премії,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та премії, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.01.2020 року по 17.06.2020 року у сумі 65 310,64 грн., а також стягнути з відповідача на свою користь премію з нагоди Дня працівника нафтової, газової і нафтопереробної промисловості за 2019 рік згідно п. 4.9.2.2. колективного договору на 2019-2020 роки.

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що його на підставі наказу ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 09.06.2017 року №75-к призначено на посаду начальника регіонального виробничого управління «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України».

Відповідно до наказу НАК «Нафтогаз України» від 23.01.2019 року №24 «Про затвердження організаційної структури ДП «Укравтогаз» затверджено та введено в дію з 01.02.2019 року нову організаційну структуру ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», зобов`язано директора ДП «Укравтогаз» здійснити заходи щодо ліквідації відокремлених підрозділів підприємства, приведення штатного розпису підприємства у відповідність із затвердженою організаційною структурою підприємства, дотримання вимог трудового законодавства України під час комплектування працівниками нововведених посад підприємства та вивільнення працівників, посади яких будуть скорочені.

Наказом ДП «Укравтогаз» від 31.01.2019 року №29 «Щодо організаційної структури ДП «Укравтогаз» введено в дію з 01.02.2019 року нову організаційну структуру ДП «Укравтогаз», затверджено штатний розпис ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» у відповідності із затвердженою організаційною структурою.

28.03.2019 року відповідач повідомив позивача про те, що посада начальника РВУ виведена зі штатного розпису, у зв`язку з чим 28.05.2019 року його може бути звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України із займаної посади та позивачу запропоновано переведення на вакантні посади ДП «Укравтогаз» з урахуванням його кваліфікації та спеціальності.

26.06.2019 року листом «Про надання вакансій» №2052/06-19 відповідач запропонував позивачу інші вакантні посади в ДП «Укравтогаз». Цього ж дня, 26.06.2019 року позивача було звільнено з посади начальника РВУ «Київавтогаз» у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та вручено наказ ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» №661к «Про звільнення з роботи».

Після таких дій відповідача позивач звернувся за захистом своїх прав до суду. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.01.2020 року у справі №759/13783/19 позов ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково: стягнуто з ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 107 342,24 грн.; змінено дату звільнення ОСОБА_1 з 26 червня 2019 року на дату постановлення рішення суду - 21 січня 2020 року; допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць. Позовні вимоги щодо скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі на посаді начальника регіонального виробничого управління «Київавтогаз» Дочірнього підприємства «Укравтогаз «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» залишено без задоволення.

В мотивувальній частині рішення суду зазначено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу розрахований по 21 січня 2020 року (змінена дата звільнення позивача згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21.01.2020).

Постановою Київського апеляційного суду від 17.06.2020 року зазначене вище рішення суду в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та зміни дати звільнення скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення: поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника РВУ «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз «НАК «Нафтогаз України» з 26 червня 2019 року. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Київський апеляційний суд в постанові від 17.06.2020 року зазначив, що висновки суду про порушення відповідачем порядку вивільнення працівників, а також прав позивача та обґрунтованість заявлених вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідають обставинам справи та вимогам Закону.

На виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21.01.2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 17.06.2020 року відповідачем було видано наказ від 18.06.2020 року №188к про поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника РВУ «Київавтогаз». Згідно наказу ДП «Укравтогаз» від 18.06.2020 року №191к введено з 19.06.2020 року простій не з вини працівника ОСОБА_1 з причини відсутності організаційно-технічних умов для виконання ним посадових функцій начальника РВУ «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз», через відсутність функціонального напряму діяльності підприємства, пов`язаних з керівництвом відокремленим структурним підрозділом. Під час простою працівник має перебувати вдома та на зв`язку в робочі дні з дотриманням вимог чинного законодавства щодо запобігання поширенню хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-1. Одночасно позивача повідомили про наступне вивільнення повідомленням від 18.06.2020 року №9.

Виходячи із змісту зазначених рішень судів та наказу ДП «Укравтогаз» від 18.06.2020 року №188к вимушеним прогулом у роботі позивача є період з 27.06.2019 року по 17.06.2020 року включно, оскільки згідно п. 3 наказу від 18.06.2020 року №188к допустили позивача до роботи з 18.06.2020 року.

Згідно п. 4 наказу ДП «Укравтогаз» від 18.06.2020 року №188к на виконання постанови Київського апеляційного суду від 17.06.2020 року - управлінню бухгалтерського обліку та звітності згідно з рішенням суду негайно виплатити ОСОБА_1 решту суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

18.06.2020 року позивач звернувся із заявою до відповідача з проханням виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 26.06.2020 по 17.06.2020 року включно з урахуванням здійсненої раніше виплати в межах одного місяця (негайне виконання) згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21.01.2020 року.

Листом від 19.08.2020 року відповідач повідомив, що було здійснено повну виплату в розмірі 107 342,24 грн. згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21.01.2020 року. Підстав для виплати середнього заробітку за період з 22.01.2020 по 17.06.2020 року немає, оскільки про це не зазначено в рішенні апеляційного суду.

Частиною другою ст. 235 КЗпП України встановлено, що у разі винесення рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше, як за один рік.

Враховуючи те, що вищевказаними судовими рішеннями встановлено період вимушеного прогулу позивача - з 27.06.2019 по 17.06.2020 року, то в роботодавця автоматично виникає обов`язок по відповідній виплаті.

ДП «Укравтогаз» порушило права позивача на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 січня 2020 року по 17 червня 2020 року, оскільки йому було виплачено середній заробіток лише за період з 27 червня 2019 по 21 січня 2020 року на підставі рішення суду першої інстанції.

Відтак, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 січня 2020 року по 17 червня 2020 року у обчисленому ним розмірі 65 310,64 грн.

Крім того, позивач у позові посилався на те, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.10.2019 року у справі №759/9894/19, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29.01.2020 року, задоволено позов ОСОБА_1 до ДП «Укравтогаз» про скасування наказу про дисциплінарне стягнення. Визнано незаконним та скасовано наказ директора ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» «Про дисциплінарне стягнення» №336 від 06.05.2019 року. А відповідно до цього наказу №336 від 06.05.2019 pоку за недоліки в роботі, неналежне виконання посадових обов`язків, за відсутність контролю за процесом реалізації та обліку стисненого природного газу на АГНКС застосовано заходи дисциплінарного стягнення у вигляді догани до ОСОБА_1 начальника РВУ «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз».

Після оголошення догани, 26.06.2019 року позивача було звільнено з підприємства; в подальшому звільнення було визнано незаконним рішеннями судів. Відтак, позивач неправомірно не отримав премії з нагоди Дня працівника нафтової, газової і нафтопереробної промисловості за 2019 рік згідно п. 4.9.2.2. колективного договору на 2019-2021 рік, у зв`язку із чим він і просив суд стягнути її з відповідача на свою користь.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Дочірнього підприємства «УКРАВТОГАЗ» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 65 310 грн. 64 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі. Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що всі належні позивачу розрахунки було проведено у повному обсязі у червні 2020 року, включно із компенсаціями за скорочення. Крім того, позивачем пропущено встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Позивач ОСОБА_1 також подав на рішення апеляційну скаргу в частині відмови у стягненні на його користь премії з нагоди Дня працівника нафтової, газової і нафтопереробної промисловості за 2019 рік згідно п. 4.9.2.2. колективного договору на 2019 - 2021 роки. Обгрунтовуючи скаргу, посилався на те, що премія за 2019 рік не була йому виплачена, оскільки він в той момент не перебував у трудових відносинах з підприємством з незалежних від нього причин, що в подальшому було встановлено судовими рішеннями.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , підписаному директором ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» Ватажишиним О.В., останній проти задоволення скарги позивача заперечив.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову в даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг сторін, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарг без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» №75к від 09.06.2017 року ОСОБА_1 було призначено 12.06.2017 року на посаду начальника регіонального виробничого управління «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз», з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с.10).

Наказом НАК «Нафтогаз України» №661к від 26.06.2019 року позивача було звільнено 26.06.2019 року з посади начальника управління РВУ «Київавтогаз» у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.15).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.01.2020 року з ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» було стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 107342,24 грн. (а.с.16-21).

Як вбачається зі змісту вказаного рішення, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу були заявлені за період з 26.06.2019 року (день звільнення) по день ухвалення рішення у справі. Вирішуючи спір, суд здійснив розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 29.06.2019 року по 21.01.2020 року, тобто по час постановлення рішення у справі, і відповідна сума склала 107342,24 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 17.06.2020 року вказане рішення суду першої інстанції скасоване в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та зміни дати звільнення, ухвалено в цій частині нове рішення, яким поновлено позивача на роботі на посаді начальника РВУ «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз «НАК «Нафтогаз України» з 26.06.2019 року (а.с.22-33).

Наказом НАК «Нафтогаз України» №188к від 18.06.2020 року позивача поновлено на роботі та допущено до роботи з 18.06.2020 року(а.с.34).

18.06.2020 року позивач звернувся до директора ДП «Укравтогаз» із заявою, в якій просив виплатити йому заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 26.06.2019 року по 17.06.2020 року з урахуванням суми, визначеної Святошинським районним судом м. Києва та виплаченої суми (а.с.39).

Своїм листом ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» повідомило позивача, що за рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.02.2020 року позивачу було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 107 342,24 грн., а при ухваленні рішення судом апеляційної інстанції від 17.06.2020 року питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу упродовж розгляду справи стороною позивача не ставилось та не розглядалось, тому відсутні висновки апеляційного суду щодо стягнення з ДП «Укравтогаз» середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 22.01.2020 по 17.06.2020 року, тому відсутні правові підстави для здійснення таких виплат (а.с.40).

Позивач у позовній заяві просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 22.01.2020 року по 17.06.2020 року у сумі 65 310,64 грн., тобто по день його фактичного поновлення на роботі на підставі постанови апеляційного суду.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості цієї вимоги, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати N 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року N 8-рп/2013 у справі N 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення та розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Ураховуючи викладене, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 10.10.2019 року в справі №369/10046/18 та у справі №910/4518/16.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу звернувся до суду у межах встановленого законом тримісячного строку, оскільки судове рішення про визнання його звільнення незаконним та поновлення на роботі було ухвалено 17.06.2020 року, і саме з цього моменту у відповідача виник обов`язок сплатити позивачу вищевказану суму.

18.06.2020 року ОСОБА_1 було поновлено на роботі і в цей же день він звернувся до роботодавця із заявою про виплату належних йому сум. Однак, 19.06.2020 року керівник підприємства повідомив позивача, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 107 342,24 грн., яка була визначена рішенням Святошинського районного суду м. Києва, була здійснена, а питання виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 22.01.2020 по 17.06.2020 року судом апеляційної інстанції не розглядалось, тому відсутні правові підстави для здійснення таких виплат.

З позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулуза період з 22.01.2020 по 17.06.2020 року позивач звернувся до суду через засоби поштового зв`язку 14.09.2020 року (а.с.53), тобто в межах встановленого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку, який розпочався з моменту відмови відповідача у виплаті цих сум.

Таким чином, враховуючи те, що позивача було поновлено на роботі судовим рішенням суду апеляційної інстанції від 17.06.2020 року, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог позивача, заявлених ним у межах позовної давності, про стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22.01.2020 по 17.06.2020 року у обчисленому ним розмірі - 65 310,64 грн., оскільки в судовому порядку було встановлено факт незаконності звільнення позивача відповідачем.

Доказів, які б спростували визначений позивачем розмір виплат, стягнутих судом, відповідач під час розгляду справи суду не надав.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача премії з нагоди Дня працівника нафтової, газової і нафтопереробної промисловості за 2019 рік, з огляду на наступне.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1 Закону України «Про оплату праці»).

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до частини першої статті 15 зазначеного Закону та частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до Методичних рекомендацій щодо оплати праці працівників малих підприємств, схвалених наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 13 серпня 2004 року № 186, премія - основний, найбільш ефективний стимулюючий виробничу, підприємницьку, торговельну або комерційну діяльність вид додаткової, понад основну, заробітної плати, яка виплачується за поліпшення основних показників колективної та індивідуальної праці працівників, а також кінцевих загальних результатів виробничої, підприємницької, торговельної або комерційної діяльності.

Згідно з Методичними рекомендаціями щодо організації матеріального стимулювання праці працівників підприємств і організацій, рекомендованими наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29 січня 2003 року № 23, премія - основний вид додаткової, понад основну заробітну плату, винагороди, яка виплачується працівникам за результатами їх трудової діяльності та виробництва в цілому за показниками та умовами оцінки цих результатів, визначеними підприємством.

Отже, відповідно до загальних положень статей 1 і 2 Закону «Про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається, в тому числі, із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми.

За положеннями п. 4.9.2., п.п. 4.9.2.2. Колективного договору на 2019-2020 роки, ухваленого конференцією трудового колективу ДП «УКРАВТОГАЗ» 08.08.2019 року, у межах витрат на оплату праці, передбачених фінансовим планом підприємства, роботодавець може проводити такі виплати, що належать до інших заохочувальних та компенсаційних витрат: премія з нагоди Дня працівників нафтової, газової і нафтопереробної промисловості (далі - галузеве свято), що виплачується у розмірі місячного окладу працівника. Премія до галузевого свята не нараховується та не виплачується працівникам підприємства, які: працюють на умовах зовнішнього сумісництва; мають не зняте на час видання наказу про проведення відповідної виплати дисциплінарне стягнення; для яких не закінчився строк випробування при прийнятті на роботу.

Згідно п. 4.15 Колективного договору на 2019-2020 роки, нарахування заробітної плати, в тому числі надання гарантій, пільг та компенсацій, працівникам підприємства за період роботи з моменту ухвалення цього Колективного договору до моменту впровадження роботодавцем грейдової системи оплати праці здійснюється на умовах, визначених Колективним договором ДП «УКРАВТОГАЗ» на 2014-2015 роки.

Позивач був звільнений із займаної посади 26.06.2019 року та поновлений на роботі постановою Київського апеляційного суду від 17.06.2020 року, відповідно у вказаний період відповідач знаходився у вимушеному прогулі та роботу не виконував. При цьому, чинним законодавством передбачено покладення на роботодавця відповідальності за незаконне звільнення працівника у формі виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а стягнення за цей час будь-яких заохочувальних чи компенсаційних виплат не передбачено, як не передбачено цього і умовами колективного договору.

Крім того, позивач просить стягнути премію з нагоди Дня працівника нафтової, газової і нафтопереробної промисловості за 2019 рік згідно п. 4.9.2.2. колективного договору на 2019-2020 роки. При цьому, позивач був звільнений 26.06.2019 року, а відповідний колективний договір був ухвалений конференцією трудового колективу 08.08.2019 року, свято ж Дня працівників нафтової, газової і нафтопереробної промисловості відмічається в України щорічно у другу неділю вересня, відповідно до Указу Президента №302/93 від 12 серпня 1993 року.

Враховуючи вищенаведені обставини справи у їх сукупності, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відмову у стягненні премії з нагоди Дня працівника нафтової, газової і нафтопереробної промисловості за 2019 рік, є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та пропуск позивачем позовної давності були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм належну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, відхиливши їх за недоведеністю та необґрунтованістю. Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.01.2020 по 17.06.2020 року судом стягнутий обґрунтовано, оскільки позивач ОСОБА_1 був поновлений на роботі у зв`язку із його незаконним звільненням постановою апеляційного суду від 17.06.2020 року, а середній заробіток за час вимушеного прогулу стягується за весь час вимушеного прогулу, яким вважається період від дня незаконного звільнення до дня поновлення на роботі. При цьому, на переконання колегії суддів наявне визначення, що міститься у ст. 235 КЗпП України, не позбавляє працівника права звернення з вимогою про стягнення середнього заробітку окремо, або в тій частині в якій ці питання не вирішувались, або коли право на відповідне стягнення виникло пізніше. Враховуючи, що Київським апеляційним судом позивача поновлено на займаній посаді, як незаконно звільненого працівника, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22.01.2020 по 17.06.2020, які не були предметом попереднього судового розгляду, обґрунтовано задоволені судом.

Безпідставними є і посилання відповідача на пропуск позивачем позовної давності, оскільки з матеріалів справи вбачається, що із вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 звернувся до суду у тримісячний строк з моменту отримання відмови відповідача у виплаті йому даних сум у добровільному порядку.

Не спростовують обґрунтованості висновків суду і доводи скарги позивача в частині відмови у стягненні на його користь з відповідача премії з нагоди професійного свята, оскільки колективний договір, який передбачав право роботодавця виплачувати працівникам цю премію у 2019 році, був ухвалений конференцією трудового колективу ДП «Укравтогаз» 08.08.2019 року, тобто вже після звільнення позивача 26.06.2019 року. Премія - основний вид додаткової, понад основну заробітну плату, винагороди, яка виплачується працівникам за результатами їх трудової діяльності та виробництва в цілому за показниками та умовами оцінки цих результатів, визначеними підприємством. Враховуючи викладене, відмова суду у стягненні премії на користь ОСОБА_1 відповідає вимогам трудового законодавства, оскільки на час її виплати працівникам у вересні 2019 року позивач не перебував у трудових відносинах з відповідачем та не здійснював трудову діяльність на підприємстві, що виключає виплату премій. При цьому, сам по собі факт поновлення в подальшому позивача на роботі на підставі судового рішення, не являється підставою для виплати йому премії, оскільки виплата премії пов`язується з результатами трудової діяльності працівника, якої в даному випадку не було, незалежно від причин її нездійснення.

Інших доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційні скарги сторін не містять.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційних скарг сторін цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарг позивача та відповідача - без задоволення.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скаргиДочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» та ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: