Справа № 127/2933/20
Провадження № 22-ц/801/565/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 рокуСправа № 127/2933/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Сопруна В.В., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу № 127/2933/20 за позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про визнання недійсним рішення та його скасування,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2020 року, повний текст якого складено 30 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Воробйова В.В.,

встановив:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вінницької міської ради, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про визнання недійсним рішення та його скасування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.05.2017 року Вінницькою міською радою було прийнято рішення №752 «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам. Вказаним рішенням ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 865 кв.м. у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 за рахунок земель комунальної власності. На думку позивача, зазначене рішення є незаконним та протиправним, оскільки порушує її законні права та інтереси.

Так, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_2 . Право власності вона набула в порядку спадкування за законом після смерті свого батька ОСОБА_3 . Вказане будинковолодіння належало сім`ї позивача та найменування і нумерація вказаного будинку в різні часи змінювалась. Згідно рішення №35/1044 від 10.09.1954 року Виконкому Вінницької міської Ради депутатів трудящих, у тимчасове користування землекористувачів по АДРЕСА_3 було виділено земельну ділянку. Вказана земельна ділянка перебувала в постійному користуванні ОСОБА_3 , а після його смерті перейшла у постійне користування до його спадкоємиці позивача, де перебуває по теперішній час.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом та просила визнати недійсним та скасувати п. 1.9. рішення 19 сесії 7 скликання Вінницької міської ради від 26.05.2017 року №752 «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян», в частині надання ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 865 кв.м. у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 за рахунок земель комунальної власності. Судові витрати просила покласти на відповідача.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, шо саме ОСОБА_2 першим звернувся до органів місцевого самоврядування з приводу надання йому спірної земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Крім того, він має першочергове право на підставі п. 14 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Слід відзначити, що позивач лише через рік, після звернення третьої особи, звернулася до Вінницької міської ради з приводу надання їй дозволу на виготовлення технічної документації на земельну ділянку.

ОСОБА_1 не було надано до суду жодного належного та допустимого доказу, який би ставив під сумнів правомірність п. 1.9. рішення Вінницької міської ради від 26.05.2017 року №752 «Про порядок надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , зазначила, що з вказаним рішенням вона не згодна, вважає, що рішення суду першої інстанції порушує вимоги чинного цивільно-процесуального законодавства України та відповідно наслідком цього є нехтування її Конституційними правами та охоронюваними законом інтересами. При ухваленні судового рішення судом першої інстанції не були з`ясовані обставини, які суд вважав встановленими, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, наслідком чого є істотні порушення та невірне застосування судом норм права.

В апеляційній скарзі зазначено, що приймаючи оспорюване рішення Вінницькою міською радою не перевірено хто фактично користується спірною земельною ділянкою та чи дійсно вона є вільною та може бути розпочата процедура передання її у власність ОСОБА_2 . Також в апеляційній скарзі зазначено, що судове рішення не вмотивоване, а містить лише стислий виклад обставин справи, що в свою чергу є грубим порушенням практики та позиції Європейського суду з прав людини.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Вересюк М.В. апеляційну скаргу підтримав, просив суд її задовольнити посилаючись на мотиви викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача Вінницької міської ради в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином.

15 березня 2021 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшла заява з проханням провести розгляд справи без участі представника ВМР.

В судове засідання ОСОБА_2 не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що Згідно із свідоцтвом про народження, батьками позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а.с. 29).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.07.2012 року ОСОБА_1 є спадкоємцем цілого житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_2 , після смерті батька ОСОБА_3 (а.с. 6). Факт реєстрації права власності на вказане домоволодіння за позивачем підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав (а.с. 7).

Зі змісту листа КП «ВМБТІ» №6567 від 28.11.2016 року вбачається, що відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи №6247 на будинок по АДРЕСА_2 інформація щодо закріплення земельної ділянки в КП «ВМБТІ» відсутня. Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи №6247 на зазначене будинковолодіння нумерація змінювалась наступним чином:

-з 1947 року АДРЕСА_4 ;

-з 1961 року АДРЕСА_5 ;

-з 1984 року АДРЕСА_2 .

Крім того, відповідно з додатком №2/73 до рішення виконкому Вінницької міської ради №200 від 04.06.1987 року будинку з існуючим АДРЕСА_2 присвоєно №6 (а.с. 8).

Згідно з рішенням Виконкому Вінницької міської Ради депутатів трудящих №35/1044 від 10.09.1954 року «Про надання обміру земель по будівельному кварталу кварталу 420-420а м. Вінниці», затверджено представлений матеріал Вінницьким міжміським бюро технічної інвентаризації по обміру земель будівельного квартала №420-420а загальною площею 93744 кв.м. Зареєстровано за землекористувачами будівельного квартала №420-420а 44362,02 кв.м. Виявленні лишки земельних ділянок 28607,08 залишено у тимчасове користування землекористувачами вказаного квартала, у тому числі по АДРЕСА_3 , зареєстровано за землекористувачами 367,30 кв.м., лишки -34,70 вилучити і зарахувати їх у міськземфонд (а.с. 9-10). Слід відзначити, що вказаним рішенням батьку позивача не було запропоновано оформити документи на право користування земельною ділянкою.

З Інвентаризаційних відомостей №6247 на будинковолодіння АДРЕСА_2 станом на 31.08.1984 року судом встановлено, що вказане будинковолодіння належало ОСОБА_6 . На викопіровці вказаний фруктовий сад (а.с. 11-13).

Згідно із технічного паспорту на будинковолодіння АДРЕСА_2 , виготовленого станом на 08.05.1990 року, його власником вказано батька позивача ОСОБА_3 (а.с. 14-15). У викопіровці зазначена спірна земельна ділянка, як город площею 100,00 кв.м.

Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок за АДРЕСА_2 , виготовленого станом на 28.11.2016 року, його власником є позивач (а.с. 16-18). Значна частина земельної ділянки відведена під город. Суд звертає увагу, що наданий позивачем технічний паспорт, підтверджує користування ОСОБА_1 ділянкою суміжною із спірною земельною ділянкою.

Рішенням 19 сесії 7 скликання Вінницької міської ради №752 від 26.05.2017 року «Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян», п. 1.9. - надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в м. Вінниці ОСОБА_2 земельну ділянку орієнтовною площею 865 кв.м. у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 за рахунок земель комунальної власності (а.с. 4-5). Також вказаним рішенням зобов`язано громадян розробити проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок в установленому порядку. Умови відведення та обмеження (обтяження) щодо виділення земельних ділянок та площі земельних ділянок передбачити проектом землеустрою щодо відведення земельних ділянок відповідно до чинного законодавства.

З обґрунтування визначення меж та площі земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 , суд вбачає, що зазначена земельна ділянка належить до зони садибної житлової забудови Ж-1, яка передбачає розташування одноквартирних житлових будинків по 3 поверхів. Згідно кваліфікації видів цільового призначення земель, затвердженого Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів №548 від 23.07.2010 року, земельна ділянка відноситься до секції В 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Земельна ділянка вільна від забудови. Ділянка має ухил в південному напрямку. Площа ділянки становить 865.00 кв.м. Обґрунтування не є дозвільним документом, а є складовою матеріалів погодження. Остаточне рішення щодо надання вказаної земельної ділянки у власність, згідно Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», приймається сесією міської ради у встановленому законом порядку (а.с. 19-27).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України (а.с. 145). Зокрема, п. 14 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що учасникам бойових дій надається пільга - першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва, першочерговий ремонт жилих будинків і квартир цих осіб та забезпечення їх паливом.

В матеріалах справи також міститься нотаріально посвідчена заява позивача від 02.03.2017 року, відповідно до якої остання не заперечує щодо вилучення частини земельної ділянки площею 2481 кв.м., яка знаходиться в її користуванні, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_7 площею 840 кв.м., ОСОБА_8 площею 800 кв.м. та ОСОБА_9 площею 841 кв.м. з виділенням в окремі будинковолодіння та створення проїзду загального користування площею 368 кв.м. (а.с. 169). Проте, суд критично ставиться до вказаної заяви, оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо правових підстав користування та розпорядження ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою.

02.04.2018 року та 18.05.2018 року представник ОСОБА_1 звертався до Вінницької міської ради із письмовою заявою про винесення на розгляд сесії Вінницької міської ради питання щодо надання їй, як спадкоємцю, дозволу на виготовлення технічної документації на земельну ділянку загальною площею 0,37 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , з послідуючим затвердженням такої документації та видачею правовстановлюючого документу на вказану землю (а.с. 173).

З відповіді Департаменту земельних ресурсів Вінницької міської ради від 18.06.2018 року вбачається, що позивачу та її представнику було повідомлено про необхідність надання копії рішення виконавчого комітету міської ради про відведення земельної ділянки під будинковолодіння на АДРЕСА_2 . У разі, якщо земельна ділянка не відводилась під садибу або таке рішення відсутнє, то їй необхідно звернутися до міської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 175).

З матеріалів інвентаризаційної справи №6247 судом встановлено, що власником будинковолодіння АДРЕСА_2 станом на 1984 рік був дід позивача ОСОБА_6 , в 1990 році батько позивача - ОСОБА_3 та в 2012 році позивач. З викопіровки на вказане домоволодіння, власником якого був ОСОБА_6 вбачається, що загальна площа усадебної ділянки становила 4322 кв.м., з них: під город 1100 кв.м. В порядку спадкування законом батько позивача став власником спірного будинковолодіння загальною площею 92,5 кв.м., з приводу розміру земельної ділянки, то в свідоцтві не вказано. Також з матеріалів інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_2 вбачається, що інформація щодо закріплення земельної ділянки в КП «ВМБТІ» відсутня.

Свідок ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснили, що спірна земельна ділянка перебуває в користуванні родини позивача вже досить тривалий час, вона огороджена парканом та проїзд до неї наявний лише з вулиці Полубуткіна.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Конституцією України (ст. 19) встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (надалі - Закон № 280/97-ВР) визначено, що міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах, функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (ч. 1 ст. 10 Закону).

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно із п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання з регулювання земельних відносин.

За змістом ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач являється землекористувачем земельної ділянки площею 865 кв.м., яка розташована на АДРЕСА_1 , проте рішення міська рада їй не видавала та земельний податок за користування вказаною земельною ділянкою вона не сплачує.

По теперішній день спірна земельна ділянка перебуває у комунальній власності та право розпоряджатися нею належить міській раді.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Право власності, відповідно до ст. 321 ЦК України є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1ст. 155 ЗК України).

Частинами 1, 2 ст. 152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 2, ч. 5 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно із положеннями частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін (частина сьома статті 118 ЗК України).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу (частина восьма статті 118 ЗК України).

В частині сьомій статті 118 ЗК України зазначено, що підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Ці норми передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень. При цьому, зазначення на карті бажаного місця розташування земельної ділянки має значення для надання об`єктивної оцінки та відповіді на клопотання заявника, оскільки пошук такої ділянки до повноважень ради не віднесено.

Також за змістом ч.ч. 2, 3 ст. 123 ЗК України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Суд першої інстанції вірно під час ухвалення рішення звернув увагу, що за весь час користування спірною земельною ділянкою ні позивач, ні члени її родини (дід, батько) не звертались до міської ради з приводу правового визначення користування спірною земельною ділянкою (надання у тимчасове користування) або набуття права власності на неї.

Таким чином, саме ОСОБА_2 першим звернувся до органів місцевого самоврядування з приводу надання йому спірної земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Крім того, він має першочергове право на підставі п. 14 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Слід відзначити, що позивач лише через рік, після звернення третьої особи, звернулася до Вінницької міської ради з приводу надання їй дозволу на виготовлення технічної документації на земельну ділянку.

ОСОБА_1 не було надано до суду жодного належного та допустимого доказу, який би ставив під сумнів правомірність п. 1.9. рішення Вінницької міської ради від 26.05.2017 року №752 «Про порядок надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам».

Суд першої інстанції правильно критично оцінив твердження позивача відносно того, що рішенням №35/1044 від 10.09.1954 року у тимчасове користування землекористувачів по АДРЕСА_3 було виділено земельну ділянку, оскільки вказаним рішенням за домоволодінням зареєстровано за землекористувачами лише 367,30 кв.м. (а не 865 кв.м.), лишки - 34,70 вилучено, та зараховано їх у міськземфонд. Вказаним рішенням не було надано право користування членам сім`ї позивача саме спірною земельною ділянкою.

Суд першої інстанції під час ухвалення рішення вірно звернув увагу на те, що рішення про затвердження проекту землеустрою та фактичне відведення земельної ділянки ОСОБА_2 відповідачем прийнято не було, а отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

За наведених обставин суд прийшов до правильного висновку, про необґрунтованість вимог позивача про визнання недійсним оспорюваного рішення та його скасування.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Тому, суд першої інстанції оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов правильного висновку, що позовна вимога позивача ОСОБА_1 до Вінницької міської ради, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про визнання недійсним рішення та його скасування не знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 374, 375, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: В.В. Сопрун

І.М. Стадник