Номер провадження 22-ц/804/1675/21
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/1675/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2021 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Агєєва О.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 31 березня 2021 року та додаткове рішення Краматорського міського суду Донецької області від 14 квітня 2021 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру та визнання боргових зобов`язань особистим зобов`язанням відповідача (головуючий у 1 інстанції суддя Кравченко О.Ю., повний текст рішення складено 12 квітня 2021 року),

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на квартиру та визнання боргових зобов`язань особистим зобов`язанням відповідача. В обґрунтування вимог зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.09.2011 року. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 17.01.2019 року шлюб між ними розірваний.

Під час перебування у шлюбі за договором купівлі-продажу від 27.06.2012 року, якій посвідчено нотаріально, було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Оскільки на час укладання правочину сторони перебували у шлюбі, то в договорі купівлі-продажу у якості покупців зазначено як позивача так і відповідачку.

Проте спірна квартира була придбана виключно за його особисті кошти, які були отримані ним 31.05.2012 року від продажу іншої квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та яка до продажу належала батьку позивача. А тому відповідно до ст.57 СК України вважає, що спірна квартира придбана за особисті кошти позивача та є його особистою власністю.

Також посилається, що нетривалий час перебування сторін у шлюбі на день придбання квартири та на відсутність доходу у відповідача, що на його думку додатково доводить право його особистої власності на спірне майно.

Крім того, зазначає, що з листопада 2017 року він у спірній квартирі не проживає. Відповідачка, яка одноосібно користується всією квартирою та чинить йому перешкоди в користуванні квартирою, не сплачує комунальні послугами. У зв`язку з чим виникла заборгованість по сплаті комунальних послуг, яка станом на вересень 2020 року складає 69895 грн. Оскільки в цей період він в квартирі не проживав, а комунальними послугами користувалась лише відповідачка, то вважає, що зобов`язання по їх сплаті є особистими зобов`язаннями відповідача.

У зв`язку з наведеним просив визнати його особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 і припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на спірну квартиру.

Визнати боргові зобов`язання за комунальними послугами за період з листопада 2017 року по дату набрання чинності рішення суду особистим зобов`язанням ОСОБА_4 .

Стягнути з відповідача на його користь судові витрати, а саме: витрати по сплаті судового збору, витрати по сплаті оцінки майна та витрати на професійну правничу правову допомогу.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 31 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Додатковим рішенням того ж суду від 14 квітня 2021 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12500 грн.

Не погодившись з зазначеними рішеннями суду позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції помилково не врахував, що спір між сторонами виник саме з сімейних правовідносин які врегульовані СК України та не пов`язаний з припинення права власності на частку в майні або її виділ.

Законом презумується, що спірна квартира, як придбана подружжям в період шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя. В договорі купівлі-продажу не було зазначено, що квартира придбається сторонами у приватну власність, та відповідних нотаріальних заяв з цього приводу не надавалось.

У первинному стані спірна квартира має тлумачитися як спільна сумісна власність продавців, але в договорі купівлі-продажу не визначені частки, якими володів кожен з них, тому неможливо визначити справжню волю сторін, які вчинили правочин, правовий статус продавців. Зазначене свідчить про необхідність тлумачення змісту договору.

Водночас вважає, що спірна квартира була придбана за особисті кошти позивача, які він отримав від продажу іншої квартири. Зазначає, що ним особисто були сплачені аванс у розмірі 41912 грн, що підтверджено нотаріальною заявою від 02.06.2012 року, та залишок у розмірі 22575 грн, що підтверджується розпискою ОСОБА_5 . Крім того, продавцем надано нотаріальну заяву від 27.02.2021 року, де зазначено, що їй було відомо, що для придбання їхньої квартири позивач продав свою.

Щодо боргових зобов`язань відповідача, зазначає, що оплата за спожити комунальні послуги та витрати з утримання майна не є тотожними поняттями та не взаємопов`язані, а тому посилання суду на ст.322 ЦК України є помилковим.

Перекладення судом вини відповідачки за невиконання зобов`язання по спожитим комунальним послугам на позивача є порушенням Конституції України, яка вказує, що відповідальність має індивідуальний характер та власність не може використовуватися на шкоду іншим особам. Відповідачка свідомо не сплачує комунальні послуги, щоб завдати шкоду позивачу. Позивач не має ніякого відношення до боргу за комунальні послуги, оскільки з листопада 2017 року не проживає в спірній квартирі та комунальні послуги не отримує.

Також зазначає про недоведеність та неспівмірність витрат, понесених відповідачкою на правову допомогу, зокрема вважає, що надана нею довідка про сплату не є розрахунковим документом та не підтверджує сплату гонорару.

Відповідачкою надано відзив, у якому вона заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, просить скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін. В обґрунтування доводів зазначає, що договором купівлі-продажу спірної квартири було визначено, що покупці зобов`язуються прийняти майно в рівних частках. Та згідно реєстру нерухомого майна квартира перебуває у спільній частковій власності по 1/2 частки кожному зі сторін. Закон не забороняє особам, які перебувають у шлюбі, набувати майно у спільну часткову власність. Тобто припинення права власності відповідача на частку у спірній квартирі можливе лише у порядку ст.365 ЦПК України. Також вважає, що тлумачення спірного договору є виходом за межі позовних вимог, та під час оцінки договору необхідно виходити із презумпції правомірності правочину.

Звертає увагу на те, що коштів, які позивач міг би виручити від продажу квартири АДРЕСА_3 (до якої він не має жодного відношення), не вистачило б на придбання спірної квартири. Зазначає, що розписка, надана позивачем, не свідчить про придбання квартири виключно за кошти позивача, крім того, ця розписка була підписана набагато пізніше у 2020 році з метою введення суду в оману, що підтверджується протоколом допиту ОСОБА_5 .

Щодо вимоги про покладення на неї зобов`язань з повної оплати комунальних послуг, то вважає, що закон не пов`язує обов`язок з оплати житлово-комунальних послуг з фактом проживання або не проживання власника у житлі. Заявлена позовна вимога не відповідає способам захисту цивільних прав.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 57 СК України визначено, що особистою власністю дружини, чоловіка є, майно, яке набуте нею, ним до шлюбу, набуте одним з подружжя за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй, йому особисто.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.09.2011 року. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 17.01.2019 року шлюбу між ними було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За договором купівлі-продажу квартири від 27.06.2012 року, засвідченим державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за №1-3444, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 продали, а ОСОБА_1 та ОСОБА_4 придбали в рівних частках кожний квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .

Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 64635 грн, з яких 38235 грн продавці отримують від покупців під час підписання цього договору, а решту грошей 26400 грн, що по курсу Нацбанка України на 27.06.2012 рік становить 3300 доларів США, покупці зобов`язуються сплатити продавцям не пізніше як до 27 грудня 2013 року.

Як вбачається із заяви ОСОБА_9 та ОСОБА_8 від 02.06.2012 року, яка посвідчена державним нотаріусом Першої Краматорської державної нотаріальної контори та зареєстрована в реєстрі за №1-2806, 1-2807, останні отримали від майбутніх покупців квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_4 гроші в сумі 41912 грн, що по курсу Нацбанка України на 02.05.2012 року становить 5200 доларів США аванс в рахунок майбутнього оформлення договору купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_4 , яку вони зобов`язалися продати ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не пізніше як до 02 листопада 2012 року за суму не більше як 80 060 грн, що по курсу Нацбанка України на 02.05.2012 року становить 10 000 доларів США, з урахуванням раніше отриманого авансу.

Відповідно до заяви ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , яка засвідчена державним нотаріусом Третьої Краматорської державної нотаріальної контори 19.04.2013 року та зареєстрована в реєстрі за №717 та №718, останні підтвердили факт повного розрахунку в розмірі 64635 грн, що дорівнює 10000 доларів США за продану квартиру АДРЕСА_1 , між ними та ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.06.2012 року, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 зареєстровано за позивачкою та відповідачем у рівних частках по ? частки за кожним, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, довідкою БТІ від 12.10.2020 року №1664 та копією технічного паспорту.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 31.05.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Уваровою Г.І., зареєстрованим в реєстрі за №1-2759, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_1 продали ОСОБА_13 належну їм на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_6 , продаж квартири вчинено за 48900 грн.

Як вбачається з довідок про доходи №683, №684, №8 та №219 ОСОБА_1 з січня 2012 року працював у ПрАТ «СКМЗ» токарем-розточником та отримував заробітну плату, яка за 2012 рік склала 61819 грн., за 2013 рік склала 78881,30 грн., за 2018 рік склала 314565,02 грн., з період з жовтня 2019 року по березень 2020 року склала 72078,49 грн.

Відповідно до звіту про оцінку майна від 19.10.2020 року, станом на 19.10.2020 року ринкова вартість квартири за адресою: АДРЕСА_7 грн.

Згідно з копією розписки від 27.02.2013 року, ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 , грошові кошти в загальній сумі 22 575 грн в період з 13.07.2012 року по 27.02.2013 року у якості оплати за квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_4 , яка продана у відповідності з договором купівлі-продажу ВРС №996877 від 27.06.2012 року. Підтверджує, що ОСОБА_1 повністю розрахувався за придбану ним квартиру.

Як вбачається з акту про не проживання від 29.10.2020 року, складеного громадянами ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , затвердженого головою комітету мікрорайону №5 ОСОБА_16 , за адресою АДРЕСА_4 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_1 за вказаною адресою не мешкає з листопаду 2017 року.

Відповідно до довідки ОКП «Донецьктеплокомуненерго» від 29.09.2020 року, заборгованість за послуги теплопостачання по особовому рахунку № НОМЕР_1 ( АДРЕСА_5 ) за період з січня 2018 року по серпень 2020 року складає 36893,36 грн.

Відповідно до довідки ТОВ «Управляюча компанія «Ладіс» від 21.09.2020 року, на особовому рахунку № НОМЕР_2 , відкритому на квартиру АДРЕСА_1 , заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території станом на 01.09.2020 року становить 12318,16 грн.

Відповідно до актів звірки взаєморозрахунків за електроенергію станом на 24.09.2020 року, заборгованість складає 1006,88 грн.

Відповідно до довідки ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» від 23.09.2020 року, заборгованість за послуги по газопостачанню за адресою АДРЕСА_5 за період з січня 2018 року по серпень 2020 року складає 8374,76 грн.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана сторонами на праві спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу, якій у судовому порядку сторонами не оспорюється та позивачем не доведено, що вказане майно було придбано ним особисто.

Також відмовляючи у задоволенні позовної вимоги щодо визнання боргових зобов`язань з оплати комунальних послуг та витрат з утримання майна особистим зобов`язанням відповідача, суд першої інстанції обґрунтовано зазначав, що позивач як співвласник несе солідарний обов`язок по утриманню майна.

Апеляційний суд погоджується з правовими висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову та не приймає доводи апеляційної скарги щодо помилковості такого правового висновку суду, оскільки як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами та надав їм належну оцінку.

Відповідно до ч. 3 та ч.4 ст. 355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Стаття 356 ЦК України визначає, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. (ст. 357 ЦК)

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох чи більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. (ч.3 ст.368 ЦК)

З системного аналізу наведених вище правових норм убачається, що існує два види спільної власності право спільної часткової власності та право спільної сумісної власності. Чинне законодавство передбачає, що подружжя може бути суб`єктами як спільної часткової так і спільної сумісної власності. Подружжя має право визначити правовий статус майна у відповідному договорі, домовленості.

Відповідно до ст. 6 та ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З матеріалів справи убачається, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_5 від 27.06.2012 року сторони по справі придбали спірне майно у спільну часткову власність у рівних частках по ? частки за кожним. Право власності на квартиру зареєстровано за позивачкою та відповідачем, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, довідкою БТІ від 12.10.2020 року №1664 та копією технічного паспорту.

Тобто сторони при укладенні договору купівлі-продажу, відповідно до статті 6 ЦК України, визначили правовий статус спірного майна як спільну часткову власність.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За ч.3 ст. 215 ЦК України якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує дійсність правочину на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У тому числі згідно ст. 217 ЦК України допускається визнання недійсним окремої частини правочину, що не буде мати наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Проте вимог щодо визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним повністю, або частково, зокрема у частині придбання відповідачем 1/2 спірної квартири, під час розгляду справи позивачем заявлено не було.

Також сторонами не заявлено позовних вимог щодо тлумачення змісту правочину відповідно до ст.213 ЦК України. Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з оцінкою суду першої інстанції щодо зрозумілості змісту правочину, оскільки положення договору недвозначно свідчать про придбання квартири у спільну часткову власність сторін. Доводи апеляційної скарги щодо невизначеності правового статусу майна продавців за договором в даному випадку правового значення не мають.

Щодо посилань позивача на правові позиції Верховного Суду зокрема у справах №552/5693/18, №372/504/17, №161/14048/19, то апеляційний суд зазначає, що фактичні обставини у даних справах не є аналогічними з даною справою, оскільки убачається, що у даних справах набувачем майна за договором був один з подружжя, та у даному випадку було необхідно застосовувати саме положення СК України щодо правового режиму майна, яке набуте одним з подружжя, але за час шлюбу.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання спірної квартири особистою приватною власністю подружжя є вірним.

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги щодо безпідставності відмови у задоволенні позову в частині визнання боргових зобов`язань особистим зобов`язанням відповідача.

Відповідно до ст.. 322 ЦК України тягар утримання майна покладається на його власника.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у статі податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України, за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Отже, враховуючи вищенаведені норми права, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги, регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що сторони є співвласниками спірної квартири та зареєстровані за адресою АДРЕСА_5 . Крім позивача та відповідача за вказаною адресою зареєстровані їх спільні неповнолітні діти.

За таких обставин, відповідно до закону позивач, як співвласник не звільнений від обов`язку брати участь в утриманні своєї частки майна, нести відповідні витрати на утримання майна та сплачувати комунальні послуги.

Також позивач, у разі виконання ним самостійно солідарного обов`язку щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, не позбавлений права вимагати їх відшкодування в порядку регресу від іншого співвласника.

Щодо оскарження додаткового рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови у задоволенні позову на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи належить витрати: на правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведення їх огляду, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу відповідачем були надані: ордер серії АН №1023624 від 10.12.2020 року, згідно якого адвокат Мендрух О.М. надає ОСОБА_2 правову допомогу у Краматорському міському суді Донецької області; копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ДН №5037 від 25.04.2018 року на ім`я ОСОБА_18 ; договір про надання правової допомоги б/н від 02.09.2020 року та додаток №1 до нього від 02.09.2020 року, згідно якого розмір гонорару є фіксованим та становить: за правовий аналіз позовної заяви та додатків до неї 2000 грн., усні консультації на протязі всього періоду розгляду справи 1000 грн., за складання заяви по суті справи 5000 грн., за складання апеляційної та касаційної скарги 2000 грн., за складання заяв з процесуальних питань 250 грн., за участь адвоката у судових засіданнях/явку до суду (у випадку, коли адвокат прибув до суду, але судове засідання не відбулося з причин, що не залежать від адвоката відповідача) 1500 грн.

Також відповідачем надано детальний опис наданих послуг від 01.04.2021 року та акт приймання-передачі наданих послуг від 01.04.2021 року, згідно яких ОСОБА_2 були надані наступні юридичні послуги: правовий аналіз позовної заяви та додатків до неї 2000 грн, усні консультації на протязі всього періоду розгляду справи 1000 грн, за складання відзиву на позовну заяву та заперечень. підготовка документів (заяви по суті справи) 5000 грн, за участь адвоката у судових засіданнях 16.01.2021, 29.01.2021, 31.03.2021 - по 1500 грн., тобто всього на суму 12500 грн.

Відповідно до довідки від 01.04.2021 року №б/н, наданої адвокатом Мендрух О.М., відповідачкою на виконання умов договору про надання правової допомоги від 02 вересня 2020 року було сплачено 12500 грн у якості гонорару за надану правову допомогу у справі №234/14851/20.

Отже, витрати ОСОБА_2 на правову допомогу у розмірі 12500 грн є доведеними, а їх обсяг є співмірним зі складністю справи і ціною позову, а також з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, та часом на них затраченим.

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги, що довідка не є належним доказом підтвердження сплати грошових коштів, то апеляційний суд зазначає, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Оскільки відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.04.2020 року по справі №727/4597/19.

Щодо тверджень про те, що 14.12.2020 року адвокат відповідачки не був присутній на судовому засіданні, то апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідачкою й не було заявлено вимог щодо компенсації витрат, пов`язаних з явкою адвоката до суду 14.12.2020 року. Щодо того, що 16.01.2021 року адвокат відповідачки не був готовий до судового засідання, то зі звукозапису даного засідання убачається, що представником відповідача було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неотриманням відповіді позивача на відзив на позовну заяву, та необхідність підготувати заперечення щодо неї, що є правом сторони. Крім того, у договорі про правову допомогу між відповідачкою та її адвокатом не зазначено про невиплату гонорару за участь у судовому засіданні у разі, якщо засідання буде відкладено.

За таких обставин апеляційний суд зазначає, що додаткове рішення Краматорського міського суду Донецької області від 14 квітня 2021 року є таким, що підлягає залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, є тотожними доводам, зазначеним у позові та у відповіді на відзив на позовну заяву, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесені з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 31 березня 2021 року та додаткове рішення Краматорського міського суду Донецької області від 14 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

В.В. Папоян

О.В. Агєєв

Ю.М.Мальований

Повний текст постанови складено 21 липня 2021 року

Суддя-доповідач В.В. Папоян