ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/6557/21
провадження № 2/753/5729/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" липня 2021 р. суддя Дарницького районного суду м. Києва Мицик Ю.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері,-

В С Т А Н О В И В :

У березні до суду звернулась ОСОБА_1 (далі по тексу - позивач) з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері.

Позов мотивований тим, що позивач є пенсіонеркою, і відповідно до чинного законодавства України вважається непрацездатною особою. Пенсію за віком отримує у розмірі 2437,10 грн, що вважає недостатнім для забезпечення її первинних життєвих потреб. Крім того, позивач зазначає, що у зв`язку з хворобами перенесла операції та потребує постійного лікування. Інших джерел доходів не має, тому матеріальне становище позивача є вкрай нужденним, відтак вона потребує матеріальної допомоги. На підставі ст. 202 Сімейного кодексу України повнолітня дочка зобов`язана утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Оскільки повнолітня донька - ОСОБА_2 матеріальну допомогу добровільно не надає, позивач вимушена була звернутись до суду та просила стягнути з відповідача на своє утримання кошти у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для непрацездатної особи, щомісячно починаючи з дня подання до суду цього позову.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19.04.2021 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

22.06.2021 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві ОСОБА_2 просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі посилаючись на те, що позивач не довела, що її майновий стан є недостатнім для життя. Відповідач вказала, що вона зі своєю сім`єю проживають разом з позивачем в одній квартирі. Витрати на утримання майна та сплату всіх житлово-комунальних послуг вона несе самостійно.

Також відповідач зазначила, що вона тимчасово не працює, та не може виплачувати аліменти матері. Відповідач вказує, що мати не виконувала належним чином свій батьківський обов`язок. Вихованням та матеріальним забезпеченням займалась бабуся. Необхідність матеріальної допомоги полягає в тому, що батьки не мають можливості забезпечити своє гідне існування у зв`язку з повною відсутністю джерел доходів або низьким розміром таких джерел. Така необхідність визначається у кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. Сам факт непрацездатності батьків не є безумовною основою для виникнення у дітей обов`язку надавати їм поміч. Стан непрацездатності повинен супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Свідченням такої необхідності є отримання доходів, менших, ніж прожитковий мінімум. Держава забезпечує необхідним змістом непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією по інвалідності, державною допомогою.

Відповідь на відзив від позивача до суду не надходила.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається зі змісту позову відповідач, ОСОБА_2 є дочкою позивача, ОСОБА_1 . Відповідачем вказана обставина не заперечувалася.

Позивачу на праві спільної часткової власності належить 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , відповідачу належить 1/3 частка вказаної квартири.

У вказаній квартирі, окрім позивача проживає відповідач з чоловіком та малолітньою дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до довідки Головного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 01.06.2020 № 211259, позивач є особою пенсійного віку, розмір пенсії ОСОБА_1 з січня 2020 р. по травень 2020 р. становить 2437 грн. 10 коп. щомісячно.

Відповідач ОСОБА_2 тимчасово не працює, займається вихованням малолітньої дочки.

Відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Згідно з ч.1 ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального стану батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

Відповідно до ст.203 СК України дочка, син, крім сплати аліментів, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

За змістом ст.202 СК України необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків і потреба у матеріальній допомозі.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Звертаючись з даним позовом, ОСОБА_1 у відповідності до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України потребу у матеріальній допомозі не довела.

Позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу наявності витрат на лікування.Довідка, надана позивачем з вказанням рекомендацій про необхідність оперативного лікування та прийому препаратів не може бути належним доказом, оскільки не містить року її видачі. Позивачем не надано документів на підтвердження оперативного втручання, хоча остання не це посилається у позові.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» визначено на 2021 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1769 гривень, з 1 липня - 1854 гривні, з 1 грудня - 1934 гривні.

Отже, на час звернення з позовом до суду позивач отримувала пенсію в розмірі 2437 грн. 10 коп., її доходи забезпечували їй прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність.

Аналогічного висновку дійшли суди та зробили правовий висновок у постановах Верховного Суду від 16.04.2018 р. у справі № 759/1315/17, від 26.02.2020 р. у справі № 233/4252/18, від 02.10.2019 р. у справі № 301/1359/16-ц).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доказів того, що отримувана позивачем пенсія не забезпечує її потреб на харчування, лікування тощо суду надано не було.

Відтак, позивачем не доведено потреби у матеріальній допомозі, отже в даному випадку відсутні підстави для застосування ч.1 ст.202 СК України, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

При цьому, позивач не позбавлена можливості, у разі зміни майнового стану, що свідчить про потребу у майновій допомозі, повторно звернутись з відповідним позовом до суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, керуючись ст. 202 СК України, ст. ст. 10, 12, 13, 81, 83, 141, 258, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно з підпунктом 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Розділу XIII ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

СУДДЯ: Ю.С. МИЦИК