КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/26182/14-ц

провадження номер: 22-ц/824/431/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року у складі судді Новака Р.В., у справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , Київської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння і визнання права власності на квартиру та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання добросовісним набувачем квартири,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві, третя особа: ОСОБА_6 , у якому просив витребувати у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язати Реєстраційну служби Головного управління юстиції у місті Києві скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 10 листопада 2015 року залучено до участі у даній справі правонаступників померлого ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як позивачів.

У грудні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , Київської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння і визнання права власності на квартиру.

Позовна заява мотивована тим, що 29 березня 2011 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування квартиру АДРЕСА_1 .Оскільки вказаний договір дарування був укладений ОСОБА_2 під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, він звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування квартири недійсним. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 22 травня 2014 року, позов ОСОБА_2 задоволено та визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_6 повернути вказану квартиру ОСОБА_2 .

Позивачі вказували, що на виконання вказаного вище рішення суду, 19 червня 2014 року судом було видано виконавчий лист, однак його не було виконано, оскільки ОСОБА_6 відчужив спірну квартиру ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2014 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Самойленко Ю.М.

Зазначали, що у подальшому ОСОБА_5 відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 20 серпня 2014 року подарував спірну квартиру своїй матері - ОСОБА_1 . Вказували, що постановою державного нотаріуса Шостої Київської державної нотаріальної контори Мотицької С.А. від 03 грудня 2015 року їм відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_2 , так як ця квартира зареєстрована за іншою фізичною особою, а тому вони не можуть реалізувати своє право власності на спадкове майно.

Вказували, що оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2014 року, яке набрало законної сили 22 травня 2014 року, визнано недійсним договір дарування спірної квартири, укладений 29 березня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , то останній не мав права відчужувати вказану квартиру ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу 26 травня 2014 року. У свою чергу ОСОБА_5 не мав права безоплатно відчужувати вказану квартиру на користь ОСОБА_1 . Тому позивачі вважали, що спірна квартира вибула із володіння ОСОБА_2 не з його волі іншим шляхом.

З урахуванням наведеного, позивачі просили визнати за ними право власності по 1/2 частці, за кожною, на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 та витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на свою користь квартиру АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним позовом, у січні 2016 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Самойленко Ю.М., Головне управління юстиції у місті Києві, у якому просила визнати її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 20 серпня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Самойленко Ю.М. та зареєстрованого в реєстрі за №2045.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 29 січня 2016 року у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с.74-78, т.2).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 право власності по 1/2 частці квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні безпідставно аналізував зустрічний позов ОСОБА_1 , оскільки 29 січня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_1 судом залишений без розгляду. Вказує, що суд не дослідив належним чином обставин справи щодо того чи мала особа, яка здійснила відчуження спірної квартири ОСОБА_1 на це право та чи є відповідач добросовісним набувачем цього майна. Зазначає, що суд у оскаржуваному рішенні не спростував доводів відповідачки та наданих нею доказів на спростування позовних вимог, а також суд не вказав обставин, які ним встановлені.

Вказує, що суд не звернув увага на те, що обставини вибуття спірної квартири ОСОБА_2 не з його волі є сумнівними, оскільки ОСОБА_2 не тільки свідомо подарував спірну квартиру своєму племіннику - ОСОБА_6 , але й після цього свідомо вчинив дії, які сприяли незаконному відчуженню її ОСОБА_6 та ухилення останнім від відповідальності за свої дії. Більш того, саме внаслідок дій ОСОБА_2 відчуження спірної квартири стало можливе.

Зазначає, що вона є добросовісним набувачем спірної квартири, оскаржуваним рішенням суду вона позбавлена права власності на квартиру без компенсації і не може розраховувати на отримання іншого житла від держави. При цьому, органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном, а позивач своїми діями та бездіяльністю фактично сприяв відчуженню спірної нерухомості. Вказує, що по факту вказаних вище дій ОСОБА_2 та ОСОБА_6 порушено кримінальне провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004837, в рамках якого було накладено арешт на спірну квартиру, однак внаслідок смерті ОСОБА_2 та залишення ОСОБА_6 території України, кримінальне провадження не завершено. Тому вважає, що задоволення позовних вимог про витребування у неї спірної квартири призведе до порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на неї буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Представник позивачів - адвокат Желіховська Р.М. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що спірна квартири вибула із володіння ОСОБА_2 не з його волі, що підтверджується рішенням суду від 25 березня 2014 року, яке набрало законної сили. Вказує, що ОСОБА_2 на час укладення між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 договору купівлі - продажу квартири від 26 травня 2014 року був її безспірним власником, оскільки у нього були правовстановлюючі документи на квартиру, право власності на нерухоме майно було зареєстрованим в БТІ та він мав рішення суду, яким визнано недійсним договір дарування квартири. Вказує, що та обставина, що встановлені ухвалою Печерського районного суду міста Києві від 17 лютого 2014 року обмеження у вигляді накладення арешту на спірну квартиру не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, не є підставою для висновку про відсутність таких обмежень та, що ОСОБА_6 мав право вільно розпоряджатися нерухомим майном. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач Київська міська ради не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Ткачук В.В. та представник Київської міської ради у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

04 березня 2021 року до апеляційного суду надійшло письмове клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Ткачука В.В. про відкладення розгляду справи на інший день з тих підстав, що він не може прийняти участь у даному судовому засіданні, так як приймає участь у розгляді іншої справи у Солом`янському районному суді міста Києва.

Однак, будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин адвокат Ткачук В.В. до свого клопотання апеляційному суду не надав, а відтак колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати поважними причини його неявки.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також враховуючи, що представник ОСОБА_1 - адвокат Ткачук В.В. не надав доказів поважності причин неявки його в судове засідання, колегія суддів визнала неявку цих учасників справи такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивачів, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає не в повному обсязі.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Шостою Київською державною нотаріальною контрою 12 січня 2011 року за №1-196, зареєстрованого в комунальному підприємстві Київському міському бюро технічної інвентаризації 02 лютого 2010 року за №494, на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 (а.с.72, т.3).

29 березня 2011 року ОСОБА_2 подарував квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6 відповідно до договору дарування, який посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіною О.В., про що в державному реєстрі правочинів вчинено запис № 4385209 від 29 березня 2011 року (а.с.158, т.1).

Встановлено, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 , у якому просив визнати недійсним договір дарування квартири від 29 березня 2011 року, укладений між ним та ОСОБА_6 , а сторони повернути в попереднє становище, посилаючись на те, що цей договір дарування квартири від 29 березня 2011 року він уклав під впливом тяжкої обставини, а саме, його онкологічного захворювання.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 22 травня 2014 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 29 березня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіною О.В., про що в державному реєстрі правочинів вчинено запис № 4385209 від 29 березня 2011 року. Зобов`язано ОСОБА_6 повернути квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 . Цими судовими рішеннями встановлено, що діагностоване у позивача онкологічне захворювання, тривале лікування, пригнічений стан внаслідок цього захворювання, літній вік, самотність, відсутність спілкування, призвело до того, що позивач уклав вказаний договір від 29 березня 2011 року, що фактично не відповідало його волі, а було лише проявом важкого психоемоційного стану позивача внаслідок вище викладених обставин і було спрямоване на зменшення негативних наслідків - самотності літньої людини, що свідчить про укладення договору дарування позивачем під впливом тяжкої обставини і вкрай на невигідних умовах (а.с.7, 8-9, т.1).

Тому вказані обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, якою передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановлено, що 18 серпня 2014 року Реєстраційною службою Головного управління юстиції у місті Києві Богомазову М.І. було відмовлено у вчиненні реєстраційних дій щодо виконання рішення суду та реєстрації за ним права власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 , оскільки ця квартира зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Самойленко Ю.М. за реєстраційним №1172 (а.с.10, т.1).

26 травня 2014 року ОСОБА_6 відповідно до договору купівлі-продажу відчужив квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Самойленко Ю.М. за реєстраційним №1172 (а.с.62-63, т.1).

Встановлено, що ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2014 року задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_5 (а.с. 26, т.1).

Також встановлено, що рішенням державного реєстратора Реєстраційної служби ГУЮ у місті Києві прав на нерухоме майно ОСОБА_8 від 16 жовтня 2014 року № 16533018 відмовлено ОСОБА_2 у державній реєстрації виникнення обтяження квартири АДРЕСА_1 з тих підстав, що заява про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подана після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем (а.с.34, т.1).

По справі встановлено, що 20 серпня 2014 року ОСОБА_5 відповідно до договору дарування безоплатно відчужив на користь ОСОБА_1 спірну квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Самойленко Ю.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2045 (а.с.73, т.1).

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого Відділом реєстрації смерті у місті Києві 10 квітня 2015 серія НОМЕР_1 (а.с.239, т.1)

Судом встановлено, що спадкоємцями ОСОБА_2 є його дружина ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 .

Постановою державного нотаріуса Шостої Київської державної нотаріальної контори Мотицької С.А. від 03 грудня 2015 року відмовлено ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , яка залишилася після смерті ОСОБА_2 , оскільки вказана квартира зареєстрована за іншою фізично особою (а.с.182, т.3).

За правилами ст.392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, при застосуванні цієї норми необхідно установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта правовідносин, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 296/8723/18 (провадження № 61-8753св19).

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Колегія суддів враховує, що у постановах Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року № 6-107цс12, від 10 червня 2015 року № 6-348ц15, від 13 травня 2015 року № 6-67цс15 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року у справі № 754/12907/17 (провадження № 61-11056св19) міститься правовий висновок про те, що у зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст.392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Відповідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.3 ст.46 цього Кодексу).

Згідно з ч.5 ст.1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Установивши, що право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є спадкоємцями померлого ОСОБА_2 , на квартиру АДРЕСА_1 не визнається ОСОБА_1 , яка вважає себе законним володільцем та добросовісним набувачем цього майна, колегія суддів вважає, що суду першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання за ними права власності по 1/2 частки квартири, за кожною, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , так як позивачі які вважають себе власником спірного майна, не можуть належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю у відповідачки реєстрації права власності на це майно. Тому відповідно до ст.392 ЦК України суд першої інстанції правомірно захистив права позивачів шляхом визнання за ними права власності на належне їм майно в порядку спадкування.

Відповідно до ст.387 ЦК України передбачено право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно з ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Установивши, що ОСОБА_6 не мав права відчужувати спірну квартиру ОСОБА_5 на підставі відплатного правочину - договору купівлі-продажу від 26 травня 2014 року, оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили 22 травня 2014 року, визнано недійсним договір дарування цієї квартири, укладений 29 березня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , та преюдиційно встановлено, що спірна квартира вибула із володіння первинного власника ОСОБА_2 поза його волею, та, як наслідок, ОСОБА_5 не мав права безоплатно відчужувати вказану квартиру на користь ОСОБА_1 , суд першої інстанції відповідно до положень ст.ст.387, 388 ЦК України дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для витребування з чужого незаконного володіння відповідачки ОСОБА_1 на користь позивачів спірної квартири.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно не взяв до уваги доводи відповідачки ОСОБА_1 про те, що під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири від 26 травня 2014 року та укладення договору дарування від 20 серпня 2014 року, будь-які відомості про заборону відчуження об`єкту нерухомого майна були відсутні, оскільки запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2019 року у справа № 640/18410/15-ц (провадження № 61-34440св18).

Таким чином, розглядаючи спір в цій частині, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення в цій частині.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що обставини вибуття спірної квартири ОСОБА_2 не з його волі є сумнівними, так як ОСОБА_2 не тільки свідомо подарував спірну квартиру своєму племіннику - ОСОБА_6 , але й після цього свідомо вчинив дії, які сприяли незаконному відчуженню її ОСОБА_6 та ухилення останнім від відповідальності за свої дії і саме внаслідок дій ОСОБА_2 відчуження спірної квартири стало можливе, виходячи з такого.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановити їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Частиною 1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №306/192/14-ц.

Як зазначалося вище рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2014 року, яке набрало законної сили 22 травня 2014 року, преюдиційно встановлено, що укладення договору дарування квартири від 29 березня 2011 року не відповідало волі ОСОБА_2 .

Оскільки доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що укладення договору дарування квартири від 29 березня 2011 року відповідало волі ОСОБА_2 , то вони відхиляться колегією суддів, як такі, що суперечать принципам обов`язковості фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної квартири, а оскаржуваним рішенням суду вона позбавлена права власності на квартиру без компенсації і не може розраховувати на отримання іншого житла від держави, тому вважає, що задоволення позовних вимог про витребування у неї спірної квартири призведе до порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на неї буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, не заслуговують на увагу з таких підстав.

Згідно з ч.3 ст.388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Оскільки ОСОБА_1 набула у власність спірну квартиру АДРЕСА_1 безвідплатно на підставі договору дарування від 20 серпня 2014 року від ОСОБА_5 , який не мав право її відчужувати, то позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 які є спадкоємці власника цього майна, мають право на витребування цього майна від ОСОБА_1 відповідно до ч.3 ст.388 ЦК України. Тому задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування у відповідачки спірної квартири не є покладанням на неї індивідуального надмірного тягаря.

Таким чином рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння і визнання права власності на квартиру ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання добросовісним набувачем квартири не може бути залишене в силі та підлягає скасуванню, з таких підстав.

Вирішуючи зустрічний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції не звернув уваги на те, що протокольною ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 29 січня 2016 року у прийнятті цього зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с.74-78, т.2)

За таких обставин у суду першої інстанції не було процесуальних підстав для вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення справи в цій частині, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для його скасування.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

РішенняПечерського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання добросовісним набувачем квартири - скасувати.

В іншій частині рішеннясуду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: