Єдиний унікальний номер судової справи 487/6717/18
Номер провадження 22-ц/812/101/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

15 березня 2021 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Миколаївська обласна клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 28 вересня 2020 року, під головуванням судді Кузьменка В.В. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Комунального некомерційного підприємства «Миколаївська обласна клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради до ОСОБА_2 про захист ділової репутації лікарні та відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2018 року Миколаївська обласна клінічна лікарня Миколаївської обласної ради звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист ділової репутації лікарні, спростовування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом в.о. головного лікаря Миколаївської обласної клінічної лікарні Н.М. Романюк №391-к/тр від 21 квітня 2017 року ОСОБА_2 було звільнено з посади сестри медичної старшої відділення загальної хірургії, за систематичне невиконання нею без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 18 червня 2018 року ОСОБА_2 поновлено на роботі в Миколаївській обласній клінічній лікарні Миколаївської обласної ради на посаді сестри медичної старшої відділення загальної хірургії з 21 квітня 2017 року. Стягнуто з лікарні на користь ОСОБА_2 52 174 грн. 56 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу без врахування податків та обов`язкових платежів.

У день проголошення судом судового рішення, ОСОБА_2 було негайно поновлено на посаді, про що було видано наказ №694-к/тр від 18 червня 2018 року, а наступного робочого дня, 19 червня 2018 року перераховано всю суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відрахуванням суми податків та обов`язкових платежів з доходу фізичних осіб.

Судове рішення було виконано вчасно та повністю, проте відповідач постійно направляє скарги у різні інстанції відносно того, що вищевказане рішення суду не виконується та керівництвом лікарні не дотримуються норми законодавства про працю, не вживаються заходи щодо виявлення всіх винуватців її звільнення, керівництво веде себе цинічно та надає недостовірну інформацію як їй, так і вищому керівництву щодо обставин та підстав за якими відповідач звертається до лікарні.

На думку позивача, такими своїми необґрунтованими та надуманими скаргами та поширенням недостовірної інформації ОСОБА_2 принижує престиж та ділову репутацію лікарні та нового керівництва. Її дії свідомо спрямовані на зниження престижу лікарні, підрив довіри до її діяльності, до нового керівництва зі сторони співробітників лікарні і хворих.

Направлення скарг з недостовірною, перекрученою інформацією щодо виконання судового рішення та дотримання норм трудового законодавства, призвело до проведення додаткових перевірок, що завдало додаткових психологічних переживань та клопоту всьому керівництву, підірвало довіру до нього та професійну репутацію.

Посилаючись на викладені обставини, Миколаївська обласна клінічна лікарня Миколаївської обласної ради просила зобов`язати ОСОБА_2 спростувати неправдиву інформацію, щодо невиконання Миколаївською обласною клінічною лікарнею Миколаївської обласної ради та головним лікарем Римарем П.І. постанови Апеляційного суду Миколаївської області від 18 червня 2018 року та порушення трудового законодавства, що порочить їх честь, гідність, престиж та ділову репутацію, шляхом направлення керівнику Управління охорони здоров`я Миколаївської облдержадміністрації, Міністерства охорони здоров`я України, Управління Держпраці у Миколаївській області, Державної служби України з питань праці, Голові Миколаївської обласної державної адміністрації, Миколаївській обласній раді та Заводському відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1, повідомлення про повне його виконання, вибачення за раніше направлені скарги з неправдивою інформацією в них та відсутністю претензій до лікарні та його керівництва.

Також, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь в рахунок компенсації моральної шкоди 55 000 грн.

Відповідач ОСОБА_2 надала до суду відзив, в якому просила у задоволені позову відмовити. Зазначала, що позивач не надав докази недостовірності поширеної інформації та не довів факт поширення цієї інформації нею, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вказувала, що з її боку були звернення до відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування із суб`єктивною думкою й оціночними судженнями. Крім того, звертає увагу на предмет позову в частині захисту честі й гідності по відношенню до позивача і вважає що він є неприйнятним, оскільки вказані поняття стосуються фізичної особи та аж ніяк не юридичної особи.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 11 грудня 2019 року замінено позивача Миколаївську обласну клінічну лікарню Миколаївської обласної ради на правонаступника Комунальне некомерційне підприємство «Миколаївська обласна клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради (далі КНП «МОКЛ» МОР).

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 28 вересня 2020 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 11 січня 2021 року, у задоволені позову КНП «МОКЛ» МОР відмовлено.

В апеляційній скарзі КНП «МОКЛ» МОР, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення яким задовольнити позовні вимоги.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що в квітні-травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася з позовами до суду до Миколаївської обласної клінічної лікарні про скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 12 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 18 червня 2018 року ОСОБА_2 поновлено на роботі в Миколаївській обласній клінічній лікарні Миколаївської обласної ради на посаді сестри медичної старшої відділення загальної хірургії з 21 квітня 2017 року. Стягнуто на користь ОСОБА_2 52 174 грн. 56 коп. середнього заробітку під час вимушеного прогулу без врахування податків та обов`язкових платежів (а.с.6-10).

На підстав вищевказаної постанови наказом №694-к/тр від 18 червня 2018 року поновлено ОСОБА_2 на посаді старшої сестри медичної відділення загальної хірургії з 21 квітня 2017 року. Наказано виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 52 174 грн. 56 коп. без урахування податків та обов`язкових платежів (а.с.13).

20 червня 2018 року ОСОБА_2 звернулась зі скаргою до Міністерства охорони здоров`я України, Державної служби з питань праці, Управління охорони здоров`я Миколаївської облдержадміністрації, Управління Держпраці у Миколаївській області. У вказаній скарзі відповідачем зазначено, що Миколаївська обласна клінічна лікарня Миколаївської обласної ради не виконала судове рішення та не виплатила належних коштів, заробітку за час вимушеного прогулу, зволікала в частині реального поновлення її на посаді й забезпечення належних умов праці, в результаті своїх порушень проігнорувала звернення щодо звільнення ОСОБА_2 за згодою сторін через сімейні обставини та необхідністю виїзду за межі Миколаївської області, що в результаті вимусило її подати заяву із вимогою про негайне звільнення з посади сестри медичної старшої відділення загальної хірургії Миколаївської обласної клінічної лікарні на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв`язку із порушенням працедавцем законодавства про працю. Також зазначала, що в Миколаївській обласній клінічній лікарні Миколаївської обласної ради покращення в роботі не відбулося, з боку адміністрації лікарні застосовуються все ті ж самі методи роботи з кадрами. Фактично основна більшість працівників лікарні отримують занижену, мізерну зарплатню. Фінансово-господарська діяльність й якість надання медичних послуг/допомоги лікарні на низькому рівні. Працівники, як у її ситуації, піддані мобінгу, формі психологічного насилля, яка полягає в тривалому та систематичному цькуванні працівника в колективі, психологічного тиску на нього з метою подальшого звільнення. Вказувала, що вона вважає, що вищевказані дії носять характер порушення законодавства про працю, конституційних прав в цілому, та підпадають під дію ст.175,382 КК України (а.с.110).

05 липня 2018 року ОСОБА_2 звернулась зі скаргою до в.о. обов`язків головного лікаря Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради, Управляння охорони здоров`я Миколаївської облдержадміністрації. У вказані скарзі просила надати відповідь чому Миколаївською обласною клінічною лікарнею Миколаївської обласної ради не винесено наказ про її негайне звільнення з посади на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України; чому не виконана в повному обсязі постанова Апеляційного суду Миколаївської області від 18 червня 2018 року (залишається невиплаченою сума у розмірі 10 174 грн. 04 коп.). Також вказувала, що через неправомірне звільнення за згодою сторін, а не на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, їй затримують виплату відповідних платежів. Крім того, у вказаній скарзі відповідач посилалась на особливо цинічну поведінку і обман зі сторони позивача в частині надання відповіді на адвокатський запит від 23 червня 2018 року, в якій зазначається нібито особисте підтвердження бажання звільнення за згодою сторін 20 червня 2018 року, що не відповідає дійсності (а.с.117-118).

09 липня 2018 року ОСОБА_2 звернулась зі скаргою до Міністерства охорони здоров`я України. У вказаній скарзі відповідач посилалась на те, що не виконана в повному обсязі постанова Апеляційного суду Миколаївської області від 18 червня 2018 року (залишається невиплаченою сума у розмірі 10 174 грн. 04 коп.) Крім того, зазначала, після поновлення на роботі її було звільнено з посади 21 червня 2018 року фактично під час перебування на лікарняному та за підставами не про які вона наполягала. Також вказувала на те, що в.о. Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради ОСОБА_4 не вживається заходи щодо виявлення всіх винуватців її незаконного звільнення 21 квітня 2017 року (не ініціює та не проводить службове розслідування з цього приводу), виявлення всіх винуватців у розтраті бюджетних коштів (лікарнею понесені невиробничі витрати на десятки тисяч гривень через халатність й некомпетентність керівництва лікарні, тощо), адже за вищевказаним судом рішенням необхідно сплатити чималі кошти, в тому числі із врахування податків та обов`язкових платежів (а.с.125зворот-126).

Також, 20 липня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 14 березня 2019 року вищевказаний позов задоволено частково.

Стягнуто з Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 357 грн. 36 коп. (а.с.70-72).

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 липня 2019 року вищевказане судове рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення з Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано, постановлено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с.83-87).

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом із тим відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (ст.297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (ст.299 ЦК України).

Відповідно до ст.91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (ч.1 ст.201 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов обґрунтованого висновку про те, що здійснене відповідачем в скаргах висловлювання не містить фактів, які підлягають спростовуванню, а є реалізацією права відповідача, відповідно до ст.40 Конституції України, на звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів з відповідними заявами (скаргами), а також право на вільне висловлювання своїх поглядів в таких зверненнях, що є оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням позивача, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог були належним чином оцінені надані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції, суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається позивач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу КНП «МОКЛ» МОР залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Миколаївська обласна клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 28 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 18 березня 2021 року