Ухвала

Іменем України

13 липня 2021 року

м. Київ

справа № 720/1395/20

провадження № 61-10881ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кригана Валерія Васильовича на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 18 червня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, та її примусового зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив усунути перешкоди в користуванні майном шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 , та зняття її з реєстраційного обліку.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що з 12 серпня 2020 року він є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 як його колишня дружина на час звернення до суду є сторонньою особою, чим створює йому перешкоди в користуванні власністю. Тому на підставі статей 321, 391 та частини другої статті 406 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) ОСОБА_1 просив задовольнити позов.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони у справі постійно та безперешкодно користуються спірним майном, що підтверджується довідкою Тарасовецької сільської ради від 19 жовтня 2020 року і наданими квитанціями, з яких вбачається що відповідач періодично оплачує комунальні послуги Крім того, з пояснень свідків встановлено що відповідач постійно проживає у спірному будинку та безперешкодно ним користується. Відповідач систематично доглядає разом з дочкою за спірним господарством, в будинку знаходяться їх особисті речі, зокрема й придбані за час шлюбу з позивачем. За час спільного сімейного життя з відповідачем позивач вкладала свої кошти в будівництво та ремонт будинку, підтримувала порядок, що підтвердили допитані свідки. Після розірвання шлюбу жодних перешкод позивачу в користуванні житловим та іншими приміщеннями відповідач не вчиняла і не вчиняє.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 18 червня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кригана В. В. задоволено частково. Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2020 року змінено, викладено мотиви та обґрунтування відмови в задоволенні позовних вимог в редакції цієї постанови.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позов було обґрунтовано частиною другою статті 406 ЦК України, і, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, застосував частину другу статті 405 ЦК України, у зв`язку з чим рішення місцевого суду підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє його права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Зважаючи на те, що право на житло є одним з основоположних прав, яке забезпечує життєдіяльність особи, й перебуває під особливим захистом держави, припинення права користування житловим приміщенням на підставі частини другої статті 406 ЦК України можливе лише за наявності обставин, що мають істотне значення. Колегія суддів апеляційного суду з доводів позовної заяви та апеляційної скарги не встановила таких виняткових обставин, які б відповідали нагальній потребі втрутитися у права відповідача шляхом їх обмежень на благо дотримання прав власника.

29 червня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Криган В. В. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 18 червня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що між сторонами у справі було встановлено сервітут на проживання відповідача у спірному будинку. Підставою для встановлення цього сервітуту було перебування сторін у шлюбі. Однак шлюб між сторонами розірвано, у зв`язку з чим відпала обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту. Враховуючи наведене, сервітут має бути припинений на підставі пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України. Висновки судів попередніх інстанцій суперечать правовим висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц, від 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18, про те, що відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселилася у спірну квартиру як член сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке за своїм змістом є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, про те, що законодавець при прийнятті ЦК України у статті 9 не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються Житловим кодексом Української РСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 серпня 2020 року № 220014011.

ОСОБА_2 , яка є колишньою дружиною позивача (шлюб розірвано 16 грудня 2015 року), зареєстрована у вказаному будинку.

Апеляційним судом також встановлено, що на час розірвання шлюбу між сторонами відповідач вже проживала у спірному будинку як член сім`ї співвласника за його мовчазної згоди та набула тривалий зв`язок із спірним житлом. Доказів наявності у відповідача іншого житла не надано.

Змінюючи рішення місцевого суду і відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що стаття 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 289/1344/16-ц (провадження № 61-1048св17), від 31 березня 2021 року у справі № 552/2998/17 (провадження № 61-8209св19), в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2021 року у справі № 581/810/19 (провадження № 61-7555св20), від 12 квітня 2021 року у справі № 367/1355/18 (провадження № 61-6234св20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи з принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним з переслідуваною законною метою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 Житлового кодексу Української РСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивачки, з якою після розірвання шлюбу залишився проживати спільний з відповідачем син, та захистом права відповідача як колишнього члена її сім`ї на користування будинком. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2002 року у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

Висновки апеляційного суду в цій справі узгоджуються із вказаними правовими висновками Великої Палати Верховного Суду.

Доводи заявника про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц, від 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17, не заслуговують на увагу, оскільки у вказаних справах встановлені обставини, які не є подібними до обставин, встановлених судами попередніх інстанцій в цій справі. Так, у справі № 243/7004/17-ц було встановлено, що відповідач ніколи не проживала спільно з власником спірної квартири та не була пов`язана спільним побутом, тобто не була членом її сім`ї. У справі № 702/101/18 судами також встановлено, що відповідач не була пов`язана спільним побутом з позивачем. У справі № 761/5115/17 предметом позову було усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням шляхом надання фактичного доступу до цього приміщення, тобто у вказаній справі не розглядалося питання захисту житлових прав фізичної особи.

Висновки апеляційного суду не суперечать, а навпаки, узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, на яку послався заявник.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження в цій справі необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кригана Валерія Васильовича на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 18 червня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом та її примусового зняття з реєстраційного обліку.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко