ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5555/21 Справа № 175/2928/20 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.

ПОСТАНОВА
06 липня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого Куценко Т.Р.,
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
за участю секретаря Синенка Є.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 ,
на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, -
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, враховуючи останні уточнення, просив суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між сторонами, посвідчений 25 серпня 2016 року приватним нотаріусом Грамс Ольгою Валеріївною, зареєстрований в реєстрі за №3405 та визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між сторонами, посвідчений 25 серпня 2016 року приватним нотаріусом Грамс Ольгою Валеріївною, зареєстрований в реєстрі за №3408.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що підписуючи договори дарування, був цілком впевнений, що складає та підписує заповіт, та вважав що власником житлового будинку та земельної ділянки в майбутньому буде його син ОСОБА_2 , а саме після його смерті, текст договорів він не читав, оскільки в силу своєї хвороби, має постійний головний біль та погано сприймає інформацію. Відносини із сином зіпсувалися, постійно виникали сварки та після однієї із сварок, онук повідомив його, що він не є власником будинку, в свою чергу ОСОБА_1 звернувся до сина ОСОБА_2 та той підтвердив цей факт, з погрозами змусив покинути будинок, у зв`язку з чим ОСОБА_2 з того часу не проживає в будинку та вимушений винаймати житло. Крім того, у позовній заяві позивач ОСОБА_1 вказує, що укладаючи оскаржувані договори, він неправильно сприймав фактичні обставини правочину і це вплинуло на його волевиявлення, він помилявся щодо його природи, правових наслідків та істотних умов, не розумів, що оскаржувані договори мають інший зміст і передбачають дарування ОСОБА_2 житлового будинку та земельної ділянки.
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2021 року відмовлено в задоволені заявлених позовних вимог /а.с. 104-107/.
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закону на які заявник посилався у своїй позовній заяві /а.с. 108-114/.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 належав на праві спільної сумісної власності з дружиною ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 , на підставі Акту від 1986 року про передачу Совхозом імені КПСС с. Новоолександрівка переселенцю ОСОБА_1 житлового будинку, затвердженого райвиконкомом Дніпропетровського району Дніпропетровської області, зареєстрованого Комунальним підприємством «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі №1034-5 від 04 серпня 1993 року.
Згідно укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору дарування житлового будинку, посвідченого 25 серпня 2016 року за №3405 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В., ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у дар житловий будинок АДРЕСА_1 , на що третьою особою по справі ОСОБА_3 була надана письмова згода на дарування вищевказаного житлового будинку, справжність підпису якої засвідчено цим же нотаріусом 25 серпня 2016 року, про що зазначено в самому договорі /а.с.81-82/.
Відповідно до наданих учасниками справи поясненнями встановлено, що відповідач прийняв у дар житловий будинок та земельну ділянку, зареєстрував право власності та з 2016 року за власні кошти відремонтував та добудував будинок, дані обставини позивачем не заперечуються. Тобто, оскаржувані договори дарування сторонами фактично виконано.
Предметом даної справи є визнання недійсним договорів дарування на підставі помилки дарувальником правової природи правочину.
Визнання правочину недійсним з огляду на його вчинення всупереч вільному волевиявленню особи передбачено, зокрема, положеннями ст.ст.229-233 ЦК України.
Згідно ст. 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
У вказаних висновках визначено, що саме є помилкою достатньою для визнання договору дарування недійсним. Верховній Суд зазначив, що нотаріальне посвідчення, прочитання та роз`яснення нотаріусом тексту договору дарування сторонам є недостатнім для правильного сприйняття особою фактичних обставин правочину на момент його підписання. Необхідно враховувати вік цієї особи, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Все це вплинуло на волевиявлення особи, тому допущена ним помилка при підписанні договору дарування має істотне значення, що створює підстави для визнання його недійсним.
Разом з цим, як вже було встановлено судом відповідач прийняв у дар житловий будинок та земельну ділянку та вступив у володіння майна, що не заперечується позивачем. Відповідно до наданих пояснень сторін встановлено, що позивач самоусунувся від обов`язків утримання подарованого майна і за власним бажанням залишив місце проживання у січні 2020 року, посилаючись на сварку між сторонами.
Проте, погіршення стосунків сторін у 2020 році, тобто після укладення правочинів, не можуть бути підставою для визнання спірних договорів дарування недійсними, оскільки передбачені законом підстави недійсності правочину мають існувати на момент його вчинення.
Щодо доводів про те, що дарування позивач вважав «заповітом» спростовуються тим, що 04 травня 2007 року останнім був складений заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, згідно якого позивач ОСОБА_1 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, в якому зазначив, що все його майно де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те що йому буде належати на момент смерті він заповідає своєму синові відповідачу у справі ОСОБА_2 /а.с.55/.
Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.
Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 ,, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 12, 81 ЦПК України), прийшов до висновку про недоведеність заявлених позовних вимог. Враховуючи надані докази на підтвердження недійсності оскаржуваних правочинів колегія суддів погоджується з висновком райнного суду про відсутність підстав для визнання недійсним договір дарування, оскільки за матеріалами справи неможливо встановити обставини на які посилається позивач як на підставу недійсності правочинів.
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції було дотримано норми матеріального та процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та незаконності рішення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення, оскільки скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров