Номер провадження: 22-ц/813/3894/21
Номер справи місцевого суду: 2-5450/2006
Головуючий у першій інстанції Левчук О.А.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_1 адвоката Гращенка Г.Е.,

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Криворучко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2006 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , Житлово-будівельного кооперативу «Центральний-23» про встановлення факту родинних відносин і визнання права власності на квартиру в порядку спадкування,

встановив:

20 вересня 2006 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила, до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ЖБК «Центральний-23» про встановлення факту родинних відносин і визнання права власності на квартиру в порядку спадкування.

В обґрунтування своїх вимог заявниця посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . Крім неї спадкоємиці першої черги за законом, у померлої є тільки онуки ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , які є синами позивачки, та є спадкоємцями п`ятої черги. Інших спадкоємців згідно із законом та спадкоємців за заповітом немає. На день відкриття спадщини позивачка постійно проживала спільно із спадкодавцем в зазначеній квартирі, де і проживала на час звернення до суду з позовом.

Спадкова квартира знаходиться в будинку, що належить ЖБК «Центральний-23». Мати позивачки була членом даного ЖБК. У 1982 році вона повністю виплатила пайовий внесок за спірну квартиру, тому позивачка вважала, що ця квартира належала її матері на праві власності.

У визначений законом термін позивачка звернулась до Восьмої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але їй було відмовлено, оскільки у неї були відсутні правовстановлюючі документи про належність цього майна спадкодавцеві, та документи, що свідчать про родинні відносини з померлою.

У зв`язку з цим, позивачка просила суд встановити факт, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є її матір`ю, визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2006 року позов було задоволено.

Встановлено факт, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 є рідною матір`ю - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкоємства за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про часткову зміну рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2006 року, та визнання за ОСОБА_3 право власності на пай померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 у ЖБК «Центральний-23» в м. Одеса, а не на квартиру.

Крім того, 08.02.2021 року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Криворучко В.О. надійшла заява про залучення до участі у справі в якості позивача правонаступника ОСОБА_3 ОСОБА_2 (т.1, а.с.172-173).

Заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 та його представник адвокат Гращенко Г.Е. також вважали здійснити заміну позивача її правонаступниками, крім того, просили замінити позивача також правонаступником ОСОБА_1 , який також є спадкоємцем ОСОБА_3 і в установленому законом порядку прийняв спадщину після її смерті.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.03.2021 року заяву представника ОСОБА_2 адвоката Криворучко В.О. про залучення до участі у справі в якості правонаступника позивача ОСОБА_3 було задоволено частково. Було замінено позивача ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , процесуальними правонаступниками, якими є відповідач у справі - її син ОСОБА_2 , та її чоловік заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 (т.1, а.с.245-247).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, її заявник ОСОБА_1 зазначив, що має право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , так як вказана квартира була відбудована ним у шлюбі з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (т.1, а.с.185).

Однак, зазначені обставини не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, так як квартира АДРЕСА_1 була надана в користування ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , як члену житлово-будівельного кооперативу (далі ЖБК) ще в 1982 році і заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 не надав суду апеляційної інстанції належних і допустимих доказів того, що він приймав участь в ремонті вказаної квартири, або в покращенні її стану, як на момент виникнення у ОСОБА_4 права власності на неї, так і за життя своєї дружини ОСОБА_3 , яка також померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст. 141 ЖК УРСР, в редакції, яка діяла на час виникнення у ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру, особі, прийнятій до членів ЖБК, за рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, надається окрема квартира. Заселення квартир у будинку ЖБК провадиться за ордерами, що видаються виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Як вбачається з ордеру №354 серія ЦР від 05.04.1982р. кв. АДРЕСА_1 була надана саме ОСОБА_4 , а ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були вселені у вказану квартиру лише як члени сім`ї ОСОБА_4 (а.с.10).

Таким чином, ОСОБА_1 ще в 1982 році знав про те, що він вселяється в спірну квартиру як член сім`ї ОСОБА_4 , а не як член ЖБК і був з цим згоден.

Більше того, за життя ОСОБА_4 заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 її членство в ЖБК «Центральний-23» не оспорював.

Тобто, заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 не лише не оспорював факт членства ОСОБА_4 в ЖБК «Центральний-23», але й не оспорював той факт, що саме ОСОБА_4 в повному обсязі сплатила пай за спірну квартиру, а тому за правилами ст.15 Закону УРСР «Про власність», в редакції, яка діяла на час виникнення у ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру, ОСОБА_4 набула право власності на кв. АДРЕСА_1 ще до 1991 року.

Зазначеними обставинами повністю спростовуються доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_4 не набула права власності на спірну квартиру.

В свою чергу, ОСОБА_3 набула право власності на спірну квартиру в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 .

Разом з тим, заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 не входить в коло спадкоємців ОСОБА_4 за законом, проте успадкував її 1/3 частину після смерті своєї дружини ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом (т.1, а.с.217).

Інші 2/3 частини спірної квартири успадкував його син і син спадкодавця ОСОБА_3 ОСОБА_2 , оскільки від своєї 1/3 частки другий син - ОСОБА_2 відмовився на користь свого брата - відповідача ОСОБА_1 , що також підтверджується вищевказаним Свідоцтвом.

Письмові докази, які маються в матеріалах справи, і на які посилався заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 , як на докази того, що він за життя своєї тещі ОСОБА_4 , так і після її смерті, за життя своєї дружини ОСОБА_3 , здійснював витрати на ремонт спірної квартири, або на покращення її стану (т.1, а.с.229-233), жодним чином не свідчать про його доводи в цій частині, оскільки всі ці докази свідчать про те, що всі витрати не ремонт спірної квартири, або на покращення її стану, несла або невідома особа, або саме спадкодавець ОСОБА_3 .

Стан спірної квартири на теперішній час, не є підставою для скасування або зміни судового рішення, оскільки вказані обставини можуть бути підставою для окремих позовних вимог про відшкодування витрат на ремонт квартири.

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що право власності на спірну квартиру у ОСОБА_4 не виникло, так як це право власності не було за нею зареєстровано.

Проте, ЦК України, на який посилається ОСОБА_1 , набув чинності 01.01.2004р., а Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» набув чинності лише 03.08.2004р. Тобто вказані закони набрали чинності майже через 12 років після внесення ОСОБА_4 пайового внеску за спірну квартиру, тобто набула на неї права власності.

Оскільки у відповідності до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, то слід дійти висновку про те, що ЦК України діє лише на правовідносини, які виникли після його прийняття та не може скасувати вже набуте право власності ОСОБА_4 на кв. АДРЕСА_1 .

Крім викладеного, слід зазначити, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити частково рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 14.12.2006р. та визнати за ОСОБА_3 право власності на пай у ЖБК «Центральний-23» після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У відповідності до ч.6 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Так, позовні вимоги ОСОБА_3 містили в собі: встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спірну квартиру в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , а не визнання права власності на пай, а тому зазначені вимоги не можуть розглядатися судом апеляційної інстанції.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 судові витрати, понесені ним на правову допомогу, однак не у повній сумі 67 800 грн., а у сумі 9200 грн., з огляду на наступні обставини.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п.8 ч.3 ст.178 ЦПК України відзив повинен містити: попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Для належного захисту своїх прав та інтересів відповідач ОСОБА_2 скористався професійною правничою допомогою адвоката Криворучко В.О. На підставі Договору про надання адвокатських послуг №А- 35/02 від 02.06.2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , витрати на представництво інтересів відповідача, пов`язаних з розглядом справи, складають 67 800,00 грн. (т.1, а.с.134, 135).

Відповідно до ч.2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. П.3.1 Договору про надання правової допомоги №А-35/02 від 02.06.2020 року визначена погодинна оплата гонорару. За правилами ч.3 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Разом з тим, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 280/2635/20, провадження № К/9901/29763/20 від 21 січня 2021 року в своїй постанові вказав, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.

На думку колегії суддів, витрати на правову допомогу були дійсно понесені відповідачем ОСОБА_2 на користь адвоката Криворучко В.О., що підтверджуються двома квитанціями (а.с.138, 139), однак вказані сум були значно завищені і не відповідали тому об`єму роботи, що були затрачені адвокатом Криворучко В.О. при наданні правової допомоги, враховуючи, що на час надання правової допомоги і складання розрахунку гонорару адвоката, мінімальна заробітна плата громадян України складала 4723 грн. в місяць, а з 01.09.2020 року 5000 грн. в місяць.

В суді апеляційної інстанції заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 заявив, що витрати на правову допомогу відповідачу ОСОБА_2 значно завищені, тому він вважає за необхідне зазначити про зменшення цих витрат.

У відповідності до Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 911/4242/15 від 24 листопада 2020 року зменшення розміру витрат на професійну правову допомогу можливе лише у разі заявлення відповідного клопотання сторони.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правову допомогу, яка підлягає стягненню з заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 .

Так, на думку колегії суддів, для попередньої правової консультації щодо характеру спірних правовідносин, обговорення та формування правової позиції при наданні правової допомоги достатньо витратити 2000 грн.

Для ознайомлення та вивчення матеріалів справи достатньо витратити 1700 грн.

Для підготовки тексту відзиву на апеляційну скаргу достатньо витратити 2500 грн.

Для участі в судових засіданнях, в тому числі з урахуванням часу на проїзд до суду і в зворотному напрямку достатньо витратити 3000 грн.

У зв`язку з цим, розмір правової допомоги, яка підлягає стягненню з заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 , складає 9200 грн.

Тобто, саме витрати у сумі 9200 грн. мають бути достатньою компенсацією витрат на правову допомогу відповідача ОСОБА_2 , що буде відповідати принципу розумності і справедливості.

При цьому колегією суддів враховано, що адвокат Криворучко В.О. розпочала надавати правову допомогу відповідачу ОСОБА_2 02 червня 2020 року, тобто вже на стадії апеляційного розгляду справи, з якою адвокат Криворучко В.О. ознайомилася та подала письмовий відзив на апеляційну скаргу (т.1, а.с.124-130), а також надала заяву про заміну сторони у справі (а.с.172-173), протягом 14 хвилин приймала участь в судовому засіданні 30.09.2020 року, та протягом 52 хв. приймала участь в судовому засіданні 03.03.2021 року (т.1, а.с.16-162, 238-242).

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2006 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ІПН: НОМЕР_2 , судові витрати на правову допомогу у сумі 9200 грн. (дев`ять тисяч двісті гривень).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15.03.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра