ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1415/21 Справа № 201/5736/20 Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» про визнання договору нікчемним та стягнення коштів

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс»

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року

В С Т А Н О В И В:

В червні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ Автокредит Плюс про визнання договору нікчемним та стягнення коштів.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 06.06.2017 між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № АВН0А!0000015 шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору № АВН0А!0000015.

ТОВ «Автокредит плюс» згідно вказаного договору передало в користування позивачу автомобіль марки Mercedes-Benz моделі С 250, номер кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .

Сума щомісячного платежу, згідно п.14.3 ст. 14 Заяви, який підлягав до сплати лізингоодержувачем, становила 17740,00 гривень, також він повинен був відшкодовувати лізингодавцю всі витрати, що пов`язані з виконанням договору, та які виникли у лізингодавця протягом місяця, який передує поточний місяць. Позивач, на виконання умов Договору фінансового лізингу, здійснював оплату, що підтверджується випискою по рахунку № НОМЕР_3 . Загалом за період з 13.06.2017 по 21.11.2017 позивач сплатив відповідачу 343720,00 гривень.

17.10.2017 при перетині позивачем на вказаному автомобілі польсько-українського кордону на прикордонному посту Дорохуск (республіка Польща) автомобіль у нього було вилучено. Згідно відповіді Генерального консульства України в Люблині даний автомобіль був затриманий правоохоронними органами Польщі у зв`язку з розшуком компетентними органами Іспанії та зберігався на платному паркінгу в м. Хелм. Слідство веде поліція Puesto De Azuqueca De Henares, автомобіль заявлений як викрадений 07.10.2015.

Окрім того, що договір фінансового лізингу № АВН0А!0000015 від 06.06.2017 нотаріально не було посвідчено, відповідачем також було грубо порушено вимоги діючого законодавства України та надано у фінансовий лізинг транспортний засіб, який заявлений як викрадений, чим порушено положення ст. 1 Договору.

У зв`язку з наведеним позивач просить суд стягнути з відповідача сплачені грошові кошти в сумі 343720,00 гривень, заподіяну йому моральну шкоду в сумі 10000 гривень, яка полягає в тому, що відповідач своїми недобросовісними діями завдав йому переживань, спричинив втрату спокою, ділової активності, порушення життєвого укладу та інше, та понесені ним судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Автокредит плюс» про визнання договору нікчемним та стягнення коштів задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Автокредит плюс» на користь ОСОБА_1 сплачені грошові кошти згідно публічного договору № АВН0А!0000015 від 06.06.2017 про надання фінансового лізингу в сумі 343720 грн. Стягнуто з ТОВ «Автокредит плюс» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 12000 грн. Стягнуто з ТОВ «Автокредит плюс» на користь ОСОБА_1 судовий збір 840 гривень 80 копійок. В іншій частині позову відмовлено (а.с.165-167).

В апеляційній скарзі ТОВ «Автокредит плюс» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду 1 інстанції та прийняти нове рішення, яким застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, а саме: стягнути з ТОВ АВТОКРЕДИТ ПЛЮС на користь ОСОБА_1 грошові кошти, сплачені згідно Договору фінансового лізингу №АВН0А!00000115 від 06.06.2017 в розмірі 254446,20 грн.; зобов`язати ОСОБА_1 повернути ТОВ Автокредит плюс транспортний засіб марки: Mersedes-Benz с 250, номер кузову- НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ; в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Автокредит плюс на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу відмовити (а.с.172-178).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.06.2017 між ОСОБА_1 та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № АВН0А!0000015 шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору № АВН0А!0000015.

ТОВ «Автокредит плюс» згідно вказаного договору передало в користування позивачу автомобіль марки Mercedes-Benz моделі С 250, номер кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .

Сума щомісячного платіжу, згідно п.14.3 ст. 14 Заяви, який підлягав до сплати лізингоодержувачем, становила 17740,00 гривень, також він повинен був відшкодовувати лізингодавцю всі витрати, що пов`язані з виконанням договору, та які виникли у лізингодавця протягом місяця, який передує поточний місяць.

Позивач, на виконання умов Договору фінансового лізингу, здійснював оплату, що підтверджується випискою по рахунку № НОМЕР_3 .

Загалом за період з 13.06.2017 по 21.11.2017 позивач сплатив відповідачу 343720,00 гривень.

17.10.2017 при перетині позивачем на вказаному автомобілі польсько-українського кордону на прикордонному посту Дорохуск (республіка Польща) автомобіль у нього було вилучено.

Згідно відповіді Генерального консульства України в Люблині даний автомобіль був затриманий правоохоронними органами Польщі у зв`язку з розшуком компетентними органами Іспанії та зберігався на платному паркінгу в м. Хелм. Слідство веде поліція Puesto De Azuqueca De Henares, автомобіль заявлений як викрадений 07.10.2015.

Також з матеріалів справи вбачається, що договір фінансового лізингу № АВН0А!0000015 від 06.06.2017 нотаріально не було посвідчено, крім того відповідачем було порушено вимоги діючого законодавства України та надано у фінансовий лізинг транспортний засіб, який заявлений як викрадений, чим порушено положення ст. 1 Договору.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив із того, що встановлення нікчемності публічного договору про надання фінансового лізингу не підлягає задоволенню, оскільки під час його укладання не було дотримано обов`язкових вимог, а відтак вказаний договір є нікчемним, що не потребує додаткового визнання. У зв`язку з викладеним суд вважав за можливе стягнути з ТОВ «Автокредит плюс» на користь ОСОБА_1 сплачені грошові кошти згідно публічного договору № АВН0А!0000015 від 06.06.2017 про надання фінансового лізингу в сумі 343 720 грн. Відмовляючи в задоволені позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд 1 інстанції, виходив із того, що позивачем не надано, а судом не встановлено належних та достатніх доказів спричинення саме моральної шкоди позивачу та не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції, встановивши, що при укладенні оспорюваного договору фінансового лізингу допущено порушення ст.799 ЦК України щодо обов`язкового нотаріального посвідчення, дійшов правильного висновку, що такий договір є нікчемним та застосував до нього наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача на користь позивача коштів, сплачених на виконання такого договору.

При цьому апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про необхідність зменшення стягнутої з відповідача суми на суму платежу за користування предметом лізингу з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частинах п`ятій, шостій зазначеної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1-2 ст. 77 ЦПК України).

Згідно з ч. 1-1 ст. 89 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 23.05.2018 року, справа № 14-77цс18, оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі ч.1 ст. 1212 ЦК України.

Обґрунтовуючи необхідність зменшення стягнутої на користь ОСОБА_1 суми на суму платежу за користування предметом лізингу, ТОВ «Автокредит Плюс» посилалося на наявну в матеріалах справи довідку розрахунку собівартості послуги з користування автомобілем.

Апеляційний суд констатує, що довідка щодо собівартості послуг з користування автомобілем за період з 31.01.2017 року по 14.06.2019 року (а.с.76), не є достовірним та достатнім доказом на підтвердження цієї обставини, оскільки визначений апелянтом розмір плати за користування автомобілем ґрунтується на умовах договору, нікчемність якого сторонами не заперечується. Крім того, плата за користування автомобілем розрахована за інший період, з 31.01.2017 року по 14.06.2019 року, тоді як авто вилучене у позивача 17.10.2017 року.

На виконання умов договору на рахунок Відповідача Позивачем у період з 13.06.2017 по 21.11.2017 було сплачено 343720 грн, що сторонами не заперечується.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про необхідність зменшення стягнутої з відповідача суми на суму платежу за користування предметом лізингу не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки стосуються переоцінки доказів.

Інші докази в обґрунтування розміру плати за користування предметом лізингу апелянтом не надано.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежної оцінки доказів, інших процесуальних порушень є безпідставними і не спростовують висновків суду першої інстанцій.

Щодо повернення автомобіля відповідачу, колегія суддів вважає зазначити наступне.

Придбаний автомобіль відповідач передав на умовах фінансового лізингу ОСОБА_1 , який 17 жовтня 2017 року повідомив відповідача, що під час повернення його на вищевказаному автомобілі з Польщі до України при перетині кордону з польської сторони автомобіль було вилучено на тій підставі, що він є викраденим та знаходиться в міжнародному розшуку.

Як встановлено, в подальшому, автомобіль був заявлений як викрадений 07 жовтня 2015 року і розшукувався компетентними органами Іспанії.

З урахуванням вказаного відсутня можливість повернення спірного автомобіля відповідачу.

Доводи апеляційної скарги щодо витрат на правничу допомогу, колегія суддів відхиляє.

Відповідно до ч.5, ч.6 ст.137 Цивільного процесуального кодексу України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Проте Відповідач не заявляв у суді першої інстанції клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, доказів неспівмірності заявлених стороною витрат на правову допомогу або завищення їх розміру не надав.

Суд не наділений повноваженням, а відповідно не вправі, зменшити розмір витрат на правничу допомогу з власної ініціативи, лише виключно за клопотанням іншої сторони, відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу від іншої сторони виключає можливість суду самостійно (без указаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08.04.2019 р. у справі № 922/619/18, постанові Верховного Суду від 29.03.2018 р. у справі N907/357/16, постанові Верховного Суду від 18.12.2018 р. у справі №910/4881/18.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Колегія суддів роз`яснює, що позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом про відшкодування шкоди до належного відповідача, вина якого встановлена постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: