Постанова

Іменем України

16 березня 2021 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/139/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну ОСОБА_1

на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва

від 22 квітня 2019 року

в складі судді Хоменко В.С.

у цивільній справі №752/26485/17 Голосіївського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, уточненим в подальшому, в якому посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує взятих на себе зобов`язань за договором позики, просив стягнути з останнього борг в сумі 5 435 421,20 грн та проценти від суми позики за користування чужими грошовими коштами в сумі 1 643 184,80 грн.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року позов задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року відмовлено відповідачу в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач, діючи через свого представника ОСОБА_3 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що судом не враховано, що відсотки позивачем нараховано за користування позикою після закінчення строку, на який її надано.

Суд ухвалив рішення за відсутності в матеріалах справи доказів належного повідомлення відповідача про розгляд справи, внаслідок чого позбавив його права заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Суд порушив норми процесуального права та розглянув справу з порушенням правил територіальної підсудності. Зокрема, суд не врахував, що місце проживання відповідача зареєстровано в м. Дніпро, що не відноситься до м. Києва.

За наведених обставин просив скасувати заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22.04.2019 та передати справу до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив, в якому посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник позивача - ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився (т. 2, а.с. 78-79).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідача.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_4 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення коштів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильними, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існує спір щодо позикових відносин.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для кого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За приписами статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першої статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Договору позики від 29.09.2014, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олексюком Г.О. та зареєстрований в реєстрі за №683, ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 отримав грошові кошти у розмірі 2 582 000,00 грн, що на момент укладення договору складало 200 000,00 доларів США (т. 1, а.с. 6).

Пунктом 2 Договору позики передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю борг, в сумі в гривнях, яка повинна бути еквівалентною 200 000,00 доларів США на момент повернення боргу, не пізніше 26.12.2014.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 належним чином виконав зобов'язання по поверненню ОСОБА_2 отриманих в борг коштів за договором позики від 29.09.2014.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши, що відповідач не виконав умов укладеного із ОСОБА_2 договору позики, посвідченого нотаріально, та застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, та врахувавши умови договору, яким визначено порядок повернення коштів за договором позики, дійшов правильного висновку, що розмір заборгованості за договором позики становить 5 435 421,20 грн, який відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача.

Колегія суддів також вважає правильним висновок суду щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення відсотків від суми позики.

Як вбачається зі змісту Договору позики від 29.09.2014 сторони не погодили в ньому умов про сплату відсотків за користування грошовими коштами.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, з урахуванням заяви про збільшення розміру заборгованості та уточнення позовних вимог, вказував на те, що ОСОБА_1 у встановлений в договорі строк отримані в борг кошти не повернув, то за приписами ст. 1048 ЦК України повинен сплатити відсотки за користування позикою, виходячи із суми боргу, яка була надана в позику у розмірі 2 582 000,00 грн.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Оскільки договором позики сплата відсотків не передбачена, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно виходив з положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України про стягнення відсотків за законом на рівні облікової ставки НБУ, які згідно розрахунку позивача становлять суму 1 643 184,80 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач, згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, не надав до суду першої інстанції належних та допустимих доказів на спростування розміру відсотків від суми позики.

Апеляційна скарга також не містить доводів щодо невірного розрахунку за ставкою НБУ. На спростування розміру заборгованості за відсотками відповідач своїх розрахунків не подавав.

За обставин, коли умовами договору не було погоджено відсотків за користування позикою, а за приписами ст. 1048 ЦК України, проценти повинні виплачуватися щомісяця до дня повернення позики, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що судом безпідставно стягнуто відсотки на підставі закону.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, внаслідок чого був позбавлений можливості подати клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики ухвалено судом без участі відповідача.

Однак, з матеріалів справи також вбачається, що відповідачу було відомо про наявність зазначеного спору в суді, оскільки він отримував судові повістки (т. 1, а.с. 43, 58-60, 88) та звертався до суду з клопотаннями (т. 1, а.с. 61-63, 89-90, 110-111), а тому останній не був позбавлений можливості висловити свою позицію з приводу заявленого позову та подати докази на обґрунтування своїх доводів.

В своїй заяві, як на підставу скасування заочного рішення, відповідач посилається лише на те, що він належним чином не був повідомлений про місце і час розгляду справи.

Доводи відповідача, що йому не було відомо про розгляд справи призначений на 27.03.2019, в якому і було проголошено заочне рішення, спростовуються доказами наявними у справі, а саме клопотанням відповідача про відкладення розгляду справи, призначеного на цей день (т. 1, а.с. 111). Аналогічні клопотання відповідач подавав і на інші судові засідання (т. 1, а.с. 62, 90).

За наявності в матеріалах справи доказів, які підтверджують факт, що відповідач був належним повідомлений про розгляд справи, колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не виконав свого обов`язку щодо повідомлення відповідача про розгляд справи.

Також, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд позбавив відповідача можливості звернутися з клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи.

Як вже було зазначено, в матеріалах справи достатньо доказів, що відповідач неодноразово звертався до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи. Однак, жодного разу не звернувся з клопотанням про призначення експертизи.

До того ж, апеляційна скарга не містить доводів, що на нотаріально посвідченому договорі позики підпис не належить відповідачу ОСОБА_1 . Таких доводів не було викладено відповідачем і в заяві про перегляд заочного рішення.

Беручи до уваги те, що відповідач не звертався до суду першої інстанції з клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи та про нього відповідач не заявляв, клопотання про призначення експертизи, яке надійшло до суду апеляційної інстанції, не приймається до уваги суду, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції допущено порушення правил територіальної підсудності, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позов подано 14.12.2017 на підставі ч. 8 ст. 110 ЦПК України в редакції, що діяла до 03.10.2017.

На час вчинення процесуальної дії (відкриття провадження у справі - ухвала від 18.12.2017) діяли положення ст. 28 ЦПК України в редакції від 03.10.2017, якою регламентовано альтернативну підсудність (за вибором позивача). Зокрема, за приписами ч. 8 цієї статті позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України в редакції від 03.10.2017, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Зі змісту договору позики від 29.09.2014 року вбачається, що в пункті 9 сторони погодили, що передача та повернення грошових коштів здійснюється у місті Києві.

Водночас, умовами договору не визначено фактичного місця, де необхідно повернути кошти на виконання умов договору позики, зокрема не визначено, що повернення коштів може здійснюватися у певному районі м. Києва, як то Голосіївський район.

У зв'язку з тим, що договорі не визначено певного місця виконання договору позики, то альтернативна підсудність не підлягає застосуванню. За таких обставин, справа повинна розглядатися судом за місцезнаходженням відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_1 є: АДРЕСА_1 , що не відноситься до Голосіївського району м. Києва.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушення правил територіальної юрисдикції (підсудності).

За приписами частини 1 статті 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Однак, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду з підстав, визначених ч. 1 с. 378 ЦПК України, оскільки відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, про що вказувалось вище, при розгляді справи судом першої інстанції не заявляв про непідсудність справи. При цьому, матеріали справи не містять доказів, що подати таку заяву відповідач не міг з поважних причин.

А згідно ч. 2 ст. 378 ЦПК України справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв'язку з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 18 березня 2021 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді О.В. Желепа

В.А. Кравець