ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/1733/19 Номер провадження 22-ц/814/697/21Головуючий у 1-й інстанції Омельченко І. І. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Абрамов П.С., Бондаревська С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 21 грудня 2020 року, постановлене суддею Омельченко І.І. (повний текст складено 31 грудня 2020 року),

у справі за позовом ОСОБА_1 до Кобеляцького відділу поліції ГУНП в Полтавській області, Головного управління Національної поліції у Полтавській області, Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області, Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: слідчі СВ Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області Чернявський Владислав Юлійович, Лукич Олександр Володимирович, Полтавська обласна прокуратура, про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із указаним позовом, у якому просить стягнути із Державної казначейської служби України, за рахунок коштів Державного бюджету України, на його користь моральну шкоду в розмірі 200 304,00 грн.

В обґрунтування підстав позову зазначає, що слідчим відділом Кобеляцького РВ ГУНП в Полтавській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0000375, внесеного до ЄРДР 15.06.2015 за ч.1 ст.384 КК України, в межах якого він, ОСОБА_1 , визнаний потерпілим.

Органом досудового розслідування порушуються розумні строки розслідування кримінального провадження, яке триває понад чотири роки та ведеться неефективно, а саме: слідчими неодноразово виносилися постанови про закриття справи, зокрема, від 16.11.2015 та 22.05.2018, які скасовувалися слідчими суддями; не проведено усього обсягу необхідних слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій; не встановлені особи, причетні до вчинення злочинів.

Унаслідок постійної, навмисної, систематичної на протязі багатьох років бездіяльності слідчих СВ Кобеляцького РВ ГУНП в Полтавській області, а також прокуратури, яка здійснюючи процесуальне керівництво у кримінальному провадження, не реагує на недотримання розумних строків її розгляду, а також порушення кримінально-процесуального законодавства та прийняття незаконних рішень про закриття кримінальної справи, йому була спричинена моральна шкода. Розмір завданої шкоди, спричиненої надмірною тривалістю та неефективністю кримінального провадження, позивачем оцінено в 200 304,00 грн., що обраховано за кожен місяць порушеного права (48 місяців) х мінімальний розмір заробітної плати, який станом на січень 2019 року для працездатних осіб склав 4 173,00 грн.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 21.12.2020 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами спричинення йому моральної шкоди довготривалим та неефективним досудовим розслідуванням кримінального провадження №0000375. При цьому враховано, що із цими ж вимогами та з тих самих підстав ОСОБА_1 вже звертався в суд із позовом про відшкодування моральної шкоди та постановою Полтавського апеляційного суду від 04.05.2020 у справі №532/189/19 на його користь стягнуто 1 000,00 грн. моральної шкоди, завданої умисним, тривалим невиконанням рішень суду в цьому ж кримінальному провадженні.

Із рішенням районного суду не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з`ясування, просить рішення районного суду скасувати й ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, а саме, ст.1176 ЦК України, та помилково не застосовані положення ст.ст.23, 1167, 1173, 1174 цього Кодексу.

Зазначає, що районний суд належним чином не з`ясував, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі ним оцінюється, оскільки відмовив у задоволенні клопотання про виклик свідків, не прийнявши до уваги факт знаходження його, позивача, у місцях позбавлення волі, а тому не може в інший спосіб підтвердити спричинення моральної шкоди.

Доводить, що позовні вимоги у справі №532/189/19 та у цій справі (№532/1733/19) не є однаковими, оскільки у справі №532/189/19 ставилися вимоги щодо бездіяльності органів досудового розслідування, а у справі №532/1733/19 підставами позову стало порушення розумних строків досудового розслідування, оскільки надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю постійного звернення до органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Вважає, що головуючий у 1-й інстанції порушив ст.ст.227, 242 ЦПК України, не надавши йому можливості задати питання по суті позову.

Просить застосувати до спірних правовідносин положення ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою гарантовано право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснюють свої офіційні повноваження; врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду по справі №916/1423/17 від 03.09.2019, а також Верховного Суду по справі №585/724/19 від 27.05.2020.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (ч.1 ст.368 ЦПК України) без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 15.06.2015 до ЄДРДР, з правовою кваліфікацією ч.1 ст.383 КК України, за заявою ОСОБА_1 від 15.06.2015, внесено відомості по факту дачі завідомо неправдивих показань, що полягали у розповсюдженні недостовірної інформації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стосовно ОСОБА_1 . Номер кримінального провадження №0000375.

Цього ж дня, до ЄРДР внесено відомості за фактом дачі завідомо неправдивих показань ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що полягали у розповсюдженні недостовірної інформації стосовно ОСОБА_1 . Номер кримінального провадження №0000376.

28.07.2015 до ЄРДР внесено відомості за фактом дачі завідомо неправдивих показань ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 під час досудового розслідування по кримінальній справі №04580007. Номер кримінального провадження №0000009.

17.03.2016 кримінальні провадження №00003, №0000376 та №0000009 об`єднані в одне провадження. Об`єднаній справі присвоєно №0000375.

Указані обставини встановлені в описових частинах ухвал слідчих суддів Кобеляцького районного суду Полтавської області від 04.12.2015 (справа №532/2269/15-к) та від 07.11.2018 (справа №532/2054/18)./а.с.4,5 т./

Ухвалою слідчого судді Кобеляцького районного суду Полтавської області від 04.12.2015 (справа №532/2269/15-к) скасовано постанову слідчого СВ Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області Чернявського В.Ю. від 16.11.2015 про закриття кримінального провадження №0000375 за ч.1 ст.384 КК України, а матеріали направлено прокурору Кобеляцького району Полтавської області для продовження досудового розслідування. Ухвала обґрунтована тим, що при винесені постанови про закриття кримінального провадження за ч.1 ст.384 КК України, за відсутністю складу злочину, слідчий Чернявський В.Ю. не вмотивував прийнятого рішення, не навів перелік проведених слідчих дій, зокрема, не навів обставин, які були встановлені ним під час проведення досудового розслідування та не дав їм оцінку в сукупності з іншими доказами, а також документами, зазначеними в заяві ОСОБА_1 від 11.06.2015./а.с.4 т.1/

Ухвалою слідчого судді Кобеляцького районного суду Полтавської області від 07.11.2018 (справа №532/2054/18) скасовано постанову слідчого СВ Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області Лукича О.В. від 22.08.2018 про закриття кримінального провадження, прийняту в кримінальному провадженні №0000375, а матеріали справи направлено для продовження досудового розслідування. При постановленні ухвали, слідчий суддя виходив із того, що постанова про закриття кримінального провадження не містить інформації про перевірку та підстави для закриття провадження з підстав відсутності в діях інших осіб ( ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ) складу кримінального правопорушення; слідчим не розглянуто клопотання ОСОБА_1 про проведення по справі слідчих (розшукових) дій та не виконані вказівки прокурора по даній справі./а.с.5 т.1/

Постановою Полтавського апеляційного суду від 04.05.2020 (справа №532/189/19) позов ОСОБА_1 до Кобеляцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Полтавській області, прокуратури Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: слідчий Кобеляцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області Лукича Олександр Володимирович, про стягнення моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди./а.с.218-221 т.1/

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, спричинення йому моральної шкоди довготривалим та неефективним досудовим розслідування.

При цьому враховано, що механізм захисту прав учасника кримінального провадження визначено КПК України, серед яких є право на оскарження дій слідчого до суду, вже реалізоване позивачем. Тоді як ОСОБА_1 , із подібними вимогами уже звертався в суд із позовом та постановою Полтавського апеляційного суду від 04.05.2020 у справі №532/189/19 на його користь стягнуто 1 000,00 грн. моральної шкоди.

Апеляційний суд із висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди із рішенням суду та переоцінки доказів.

Відповідно до ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, з урахуванням правил про відшкодування шкоди, передбачених ст.ст.1173, 1174 ЦК України.

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17, статті 1173 та 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст.ст.1173, 1174 ЦК України.

У відповідності до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Наведені норми процесуального права позивачем не дотримано, доказів, які б підтверджували наявність складових для відшкодування моральної шкоди, судам першої та апеляційної інстанцій не надано. Доводи апеляційної скарги є ідентичними підставами позову та фактично зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції.

При вирішенні заявленого позову суд першої інстанції на підставі належних норм матеріального права обґрунтовано виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди. Тоді як характер спору та обставини, ним зумовлені, виключають підстави застосування положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та частин 2, 6, 7 статті 1176 ЦК України.

Із матеріалів справи убачається, що позивач пов`язує підстави позову про відшкодування моральної шкоди із тривалим та неефективним досудового розслідування кримінального провадження №0000375, в межах якого ОСОБА_1 визнано потерпілим.

Оцінка ефективності досудового розслідування обґрунтована позивачем тим, що слідчими органу досудового розслідування не проведено усього обсягу необхідних слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій, не встановлені особи, причетні до вчинення злочинів, а постановами від 16.11.2015 та 22.05.2018 вирішувалося питання закриття кримінального провадження.

Колегія суддів приймає до уваги, що з огляду на позицію Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №686/27885/19, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчого та прокурора сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, й відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Тоді як постанови слідчих органу досудового розслідування про закриття кримінальних проваджень оскаржені позивачем до суду та скасовані, що свідчить про реалізацію ним права на оскарження процесуальної діяльності слідчого в порядку статей 303-308 КПК України і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України. При цьому, лише незгода позивача з прийнятими слідчими процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.

Рішення про визнання протиправною бездіяльності слідчих органу досудового розслідування при винесенні постанов від 16.11.2015 та 22.05.2018 за кримінальними провадженнями №0000375 компетентними органами не приймалося. Отже, протиправна бездіяльність органів досудового слідства позивачем не доведена, а завдана позивачу тривалим невиконанням рішень суду в цьому ж кримінальному провадженні моральна шкода відшкодована за рахунок держави в розмірі 1 000,00 грн. (постанова Полтавського апеляційного суду від 04.05.2020 по справі №532/189/19).

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування обставин справи, зумовлені відмовою у задоволенні клопотання про виклик свідків.

Заперечення позивача щодо тотожностей підстав для стягнення моральної шкоди по справі №532/189/19, де моральна шкода зумовлена бездіяльністю органів досудового розслідування в межах кримінального провадження №0000375, а у справі №532/1733/19 - порушенням розумних строків досудового розслідування в цьому ж кримінальному провадженні, апеляційним судом до уваги не приймаються, як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції про недоведеність вимог його позову в цій справі (№532/1733/19).

Апеляційний суд приймає до уваги наведену позивачем у апеляційній скарзі позицію Великої Палати Верховного Суду по справі №916/1423/17 від 03.09.2019, згідно якої надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Разом із цим, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Такими чином саме по собі посилання позивача на позицію Великої Палати Верховного Суду не звільняє його від обов`язку довести належними та допустимими доказами неправомірність бездіяльності органу досудового розслідування, наявність шкоди та причинний зв`язок між ними.

Не підлягає застосуванню до спірних правовідносин наведена позивачем у апеляційній скарзі практика Верховного Суду по справі №585/724/19 від 27.05.2020, оскільки у цій справі позивач обґрунтовував свої вимоги не окремими фактами бездіяльності слідчих органів у межах кримінального провадження, а його неефективністю, безвідповідальністю в цілому, так як протягом майже 16 років після початку кримінального провадження винна у вчиненні кримінального порушення особа, яка була встановлена та затримана, так і не була притягнута до кримінальної відповідальності. Указані обставини є відмінними від обставин справи, що переглядається в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є загальними та такими, що не спростовують висновки районного суду. При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92).

Інші доводи позивача є ідентичними підставам звернення до суду, нічим не підтверджені та є його власними судженнями і оцінкою подій.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення районного суду є законним і обґрунтованим, підстави для його зміни чи скасування відсутні, а тому воно підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга - без задоволення

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 21 грудня 2020 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15.03.2021.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді П.С. Абрамов

С.М. Бондаревська