ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/6094/19 Номер провадження 22-ц/814/1395/21Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж. О. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Прядкіної О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Карпушина Г.Л.,

секретаря Кальник А.М.,

за участі: представників адвокатів : позивача Гонтар В.М., відповідача Дашка М.В.,

розглянувши в режимі відеоконференції з Автозаводським районним судом м.Кремеенчука в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 лютого 2021 року, прийнятого під головуванням судді Кривич Ж.О. в м. Кременчук із складанням повного тексту рішення 03 березня 2021 року та

на додаткове рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22 квітня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення та про зняття з реєстрації ,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до районного суду із вказаним позовом. Зазначали, що сторони зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 . Відповідач упродовж 2017 - 2019 років постійно порушує правила співжиття, в квартирі поводить себе агресивно, вчиняє бійки, сварки, зловживає спиртними напоями. Просили виселити ОСОБА_4 без надання іншого жилого приміщення та зняти з реєстрації з вказаної квартири.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано недоведеністю позовних вимог.

Додатковим рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22 квітня 2021 року стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 8 400 грн. - по 2 800 грн з кожної.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 лютого 2021 року та додаткове рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22 квітня 2021 року оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційних скаргах, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення та додаткове рішення скасувати, прийнявши нове рішення про задоволення позовних вимог та відмову у задоволенні заяви про винесення додаткового рішення.

Вважає, що районний суд не взяв до уваги надані докази, які підтверджують факт систематичного вчинення насильства відносно неї з боку відповідача. Також є доведеним вчинення заходів громадського впливу на порушника, які не дали результату.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційних скарг з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони по справі проживають в квартирі АДРЕСА_1 , яка не є їх приватною власністю.

На підтвердження того, що відповідач упродовж 2017 - 2019 років постійно порушує правила співжиття, а саме у квартирі поводить себе агресивно, вчиняє бійки, сварки, зловживає спиртними напоями, позивачі надають докази викликів на гарячу лінію «102», що підтверджується листами БПП в м. Кременчуці, протоколами прийняття заяв про кримінальне правопорушення, поясненнями.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги, районний суд своє рішення мотивував тим, що сторони у справі мають рівне право на проживання у спірній квартирі. Незважаючи на те, що позивачі та відповідач є рідними людьми, між ними склалися вкрай конфліктні стосунки, які ускладнюються неминучою необхідністю спільно користуватися кухнею та іншими підсобними приміщеннями квартири. При цьому суду не надано доказів того, що сторони намагалися вирішити конфлікт іншим шляхом - наприклад, вживали дії для обміну квартири на інші ізольовані житлові приміщення. Виселення ОСОБА_5 буде означати втручання у сімейне життя відповідача, оскільки у квартирі, право на проживання в якій він втратить, залишаються проживати його дружина та малолітня дитина.

Колегія суддів погоджується з даним висновком.

Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення:

а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення.

б) використання його не за призначенням.

в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Закон встановлює в якості умови виселення таких осіб фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій).

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу.

До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Пленум Верховного суду України в п.17 постанови №2 від 12 квітня 1985р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз`яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу.

Виходячи з наведеного, позивачами не надано належних доказів на підтвердження здійснення щодо відповідача таких заходів попередження, що застосовуються судами, органами внутрішніх справ, а також заходів громадського впливу.

Посиланння на неодноразові звернення до органів поліції не є доказом вжитих заходів попередження і суспільного впливу на ОСОБА_4 , які є підставою для його виселення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, районний суд вірно зазначив, що наявність обмежувального припису, застосованого постановою Полтавського апеляційного суду від 06.10.2020 року щодо тимчасової заборони на строк шість місяців ОСОБА_4 та ОСОБА_5 особисто контактувати з ОСОБА_1 , - не є достатньою підставою для виселення останнього.

Сама по собі наявність періодичних неприязних, конфліктних відносин між сторонами по справі не може бути безумовною підставою для виселення відповідача.

Так, беззаперечно доведеним є факт визнання ОСОБА_4 винуватим у вчиненні 16 травня 2020 року адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КпАП України на підставі постанови Полтавського апеляційного суду від 09.11.2020 року. Проте, допущене правопорушення було вчинено вже після звернення до суду з даним позовом ( т.1, а.с.195-198).

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, позивачем не доведено наявність підстав для припинення у відповідача права на користування спірним житловим приміщенням, тому відсутні підстави для задоволення позову.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги щодо обгрунтованості позовних вимог позивача з посиланням на постанову Полтавського апеляційного суду від 06.10.2020 року зводяться до переоцінки позивачем наявних у матеріалах справи доказів. Належна оцінка таким доводам надана судом першої інстанції, з висновками якого суд апеляційної інстанції погоджується.

Відсутні також обвинувальні висновки щодо дій ОСОБА_4 за фактом вчинення кримінального правопорушення відносно ОСОБА_1 , що внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13 листопада 2017 року.

За таких обставин, висновок Автозаводського районного суду м. Кременчука про те, що позовні вимоги є недоведеними та безпідставними та не підлягають задоволенню є правильним та ґрунтується на вимогах закону.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки районного суду та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

З огляду на наведене, при вирішенні вказаної цивільної справи, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, тому, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення суд про розподіл судових витрат на правову допомогу колегія суддів виходить з наступного :

Частина перша cт.133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним

та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 цього Закону).

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

З урахуванням наведеного не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у разі укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з наданням правової допомоги під час розгляду справи в суді першої інстанції представником відповідача надані договора про надання професійної правничої допомоги, розрахунки вартості гонорару адвоката з врахуванням вартості 1 години роботи адвоката, акти прийняття наданих послуг та квитанції №5 від 27 січня 2020 року про сплату ОСОБА_4 коштів у розмірі 4200грн. та № 9 від 14 лютого 2020 року 4200 грн. ( т.1, а.с. 148-156).

З огляду на зазначене районний суд дійшов вірного висновку про доведеність позивачем понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в районному суді у загальному розмірі 8400 грн. та їх співмірність зі складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт.

При цьому заперечення представника позивача на заяву про стягнення витрат на правову допомогу не містять обгрунтувань неспівмірності цих витрат, як то визначено ч.6 ст.137 ЦПК України.

Отже, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваних рішень.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 , 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 лютого 2021 року та додаткове рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20.07.2021 р.

Головуючий-суддя О. В. Прядкіна

Судді: С. Б. Бутенко

Г.Л. Карпушин