ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/222/21 Доповідач - Щавурська Н.Б.
Категорія - 304020000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Бершадська Г. В., Парандюк Т. С.,

секретаря - Сович Н.А.

сторін - позивача ОСОБА_1 і її представника адвоката

Магдич О.О., представника відповідача

ОСОБА_2 - адвоката Ходаня М.В.,

розглянувши у відкритому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2020 року, постановлене суддею Ромазаном В.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5 про розірвання договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, в обгрунтування якого зазначила, що за договором дарування від 30 березня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. і зареєстрованим в реєстрі за № 3909, вона подарувала своїм батькам ОСОБА_2 та ОСОБА_4 нежиле приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 566,5 кв. м. Вироком Тернопільського міськрайонного суду від 05 вересня 2016 року у справі № 607/8538/16-к ОСОБА_2 визнаний винуватим у вчиненні відносно неї кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (умисне легке тілесне ушкодження), йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн. У зв`язку із вчиненням обдаровуваним ОСОБА_2 злочину відносно дарувальника, просила з урахуванням вимог ч. 1 ст. 727 ЦК України розірвати укладений між ними 30.03.2007 року договір дарування нежитлового приміщення.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2016 року позов задоволено. Розірвано договір дарування нежилого приміщення АДРЕСА_1 , укладений 30 березня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т., зареєстрований в реєстрі за № 3909. Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 нежиле приміщення АДРЕСА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 13 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укргазпромбанк» відхилено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 травня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 13 грудня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, з підстав розгляду даної справи за відсутності відповідача ОСОБА_2 щодо якого відсутні відомості про його належне повідомлення про час та місце її розгляду справи.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2020 року вказаний позов задоволено частково. Розірвано договір дарування нежилого приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 566,5 кв. м, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 в частині обдаровуваного ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І. Т., зареєстрований у реєстрі за № 3909.

У решті вимог відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 листопада 2016 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений нею відповідно до задоволених позовних вимог судовий збір у розмірі 551 грн 20 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду, вважаючи його незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на безпідставне нез`ясування судом причин пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки з моменту дарування і розгляду даної справи минуло більше 13 років, в той час як строк позовної давності для звернення до суду з такою вимогою законом встановлено терміном в 1 рік.

Вважає, що постановлений 05.09.2016 року відносно нього вирок не має жодного відношення до даної справи і не перебуває у причинному зв`язку з підставами розірвання договору дарування, а тому безпідставним є посилання суду в обґрунтування прийнятого рішення на вимоги ч. 6 ст. 82 ЦПК України.

На думку апелянта, внаслідок не залучення судом у відповідності до вимог ст. 53 ЦПК України до участі в справі як третьої особи ПАТ Укргазбанк, в іпотеці якого перебуває спірне приміщення, були порушені права останнього.

Також, вважає безпідставним посилання суду в обґрунтування своїх висновків на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від26.09.2019 року в справі № 464/1509/17, у якій встановлені зовсім інші обставини, ніж у даній справі.

Посилається й на безпідставність залучення судом до участі в справі як третьої особи ОСОБА_5 , права якого не порушені, оскільки він не був очевидцем укладення договору дарування.

У своєму відзиві позивач ОСОБА_3 відносно задоволення апеляційної скарги заперечує, вважаючи її безпідставною.

З урахуванням того, що перебіг позовної давності відповідно до вимг ч. 1 ст. 261 ЦК України починається від дні, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, вважає, що встановлений ст. 728 річний строк позовної давності для вимоги про розірвання договору дарування відповідно розпочався з моменту, коли були встановлені та документально підтверджені факти вчинення ОСОБА_2 щодо неї злочину (кримінального правопорушення - в редакції діючого КК України), яким є дата набрання законної сили вироком від 05.09.2016 року в справі № 607/8538/16-к, яким ОСОБА_2 було визнано винним у запоподіянні їй тілесних ушкоджень, а не фактом укладення договору дарування, як помилково стверджує апелянт. З урахуванням пред`явлення нею позову до суду 28.10.2016 року, в той час як вирок постановлено 05.09.2016 року, вважає, що визначений законом строк позовної давності за даною вимогою нею не був пропущений.

Факт наявності вироку суду в справі № 607/8538/16-к, вважає беззаперечним доказом вчинення ОСОБА_2 щодо неї злочину, наслідком чого відповідно до ч. 1 ст. 727 ЦК України є можливість реалізації нею, як дарувальником, права на розірвання договору дарування. А відтак, стверджує про безпідставність доводів відповідача в частині, що вирок не перебуває у причинному зв`язку з розірванням договору дарування.

Беручи до уваги те, що 29.12.2017 року іпотекодержатель ПАТ Укргазбанк відступив за відповідним договором свої права іпотекодержателя ОСОБА_5 (як переможцю відкритих торгів (аукціону) з продажу активів Банку), перед яким нею виконуються зобов`язання зі сплати боргу і який висловив свою думку в даній справі щодо предмета позову, вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині порушення судом прав ПАТ Укргазбанку внаслідок не залучення останнього до участі в справі, як третьої особи та залучення до участі в справі ОСОБА_5 .

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Ходань М.В. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з`явився, зазначивши причиною такої неявки хворобу та заявивши клопотання про відкладення в зв`язку з цим розгляду справи.

З урахуванням неподання відповідачем і його представником адвокатом Ходанем В.М. суду апеляційної інстанції належного і допустимого доказу (довідки лікувального закладу) перебування відповідача на лікуванні, колегією суддів причини неявки відповідача в судове засідання визнано неповажними, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України дає підстави провести апеляційний розгляд даної справи у відсутності ОСОБА_2 , за участі його представника адвоката Ходаня В.М.

Позивач ОСОБА_3 і її представник адвокат Магдич О.О. в судовому засіданні відносно задоволення апеляційної скарги заперечили з підстав, зазначених у поданому відзиві.

Відповідач ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України дає підстави провести апеляційний розгляд справи в їх відсутності.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає , виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Судом встановлено, що 30.03.2007 року між ОСОБА_3 (Дарувальник) та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (Обдаровані) укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. за реєстровим № 3909, згідно якого ОСОБА_3 , як дарувальник, передала безоплатно у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , як дарунок приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 566,5 кв. м по 1/2 частці кожному (т. 1 а.с. 8).

Таким, що набрав законної сили вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.09.2016 року, ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн (т. 1 а.с. 9).

Як вбачається зі змісту вироку суду, ОСОБА_2 , реалізуючи свій злочинний умисел 28 червня 2016 року близько 19 год 05 хв., перебуваючи на сходовому марші в приміщенні ринку «Новий +», що на АДРЕСА_1 , в ході словесного конфлікту із ОСОБА_3 , який виник на ґрунті особистих неприязних відносин умисно схопив лівою рукою за праву половину шиї ОСОБА_3 , та застосовуючи фізичну силу почав стискати її. В подальшому ОСОБА_2 , продовжуючи свої злочинні дії умисно наніс ОСОБА_3 , близько десяти ударів долонями рук в праву ділянку обличчя, грудну клітку, ліве та праве плече, та по обох передпліччях, чим спричинив останній забій м`яких тканин правої половини шиї та правої привушно-жувальної ділянки з садном, забій лівої половини ділянки грудної клітки з синцем, три синці на правому плечі, синець на ділянці правого ліктьового суглоба, забій м`яких тканин правого передпліччя з двома синцями, забій м`яких тканин лівого плеча і ділянки ліктьового суглоба з синцем та саднами, синець на лівому передпліччі, які за ступенем тяжкості віднесено до легких тілесних ушкоджень.

У відповідності до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З урахуванням вимог даної статті, такий, що набрав законної сили вирок Тернопільського міськрайонного суду від 05.09.2016 року, яким ОСОБА_2 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України, є доказом вчинення відповідачем ОСОБА_2 по відношенню до позивача ОСОБА_3 злочину, що за своєю правовою кваліфікацією відноситься до злочинів проти життя та здоров`я особи.

Також, судом встановлено, що 31 травня 2010 року між ПАТ «Укргазпромбанк» та ОСОБА_4 був укладений договір банківського кредиту № 8-Ф-К/10-Л, зі змінами і доповненнями, за умовами якого позичальнику було надано кредит у сумі 1 300 000 грн (згідно Додаткової угоди № 7 від 07 серпня 2013 року до кредитного договору) та сплатою 26 % річних за користування кредитними коштами (згідно Додаткової угоди № 10 від 27 травня 2014 року до кредитного договору) і строком кредитування до 26 травня 2015 року.

З метою належного забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 31 травня 2010 року між ПАТ «Укргазпромбанк» та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, предметом якого є нежиле приміщення площею 566,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить Іпотекодавцям на праві спільної часткової власності по 1/2 частині кожному, на підставі договору дарування приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. 30 березня 2007 року за реєстровим № 3909 (т. 1 а.с. 54-55).

ОСОБА_7 набув право Іпотекодержателя, як переможець відкритих торгів (аукціону) з продажу активів банку ПАТ «Укргазпромбанк» згідно протоколу електронних торгів № UA-EA-2017-ll-23-000309-a від 13.12.2017 року та відповідно до нотаріально посвідченого Договору №57 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 28.12.2017 року (т. 2 а.с. 114-117).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, індексний номер 232657769 від 16.11.2020 року, нежитлове приміщення, об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 зареєстровано на праві власності на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 30.11.2016 року у справі № 607/12186/16 (яке в подальшому було скасовано) за ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 57-62).

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що на час звернення ОСОБА_3 з даним позовом власниками спірного нежитлового приміщення в рівних частках по 1/2 були відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_8 (т.1 а.с. 60-61).

Частиною 2 ст. 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно вимог ч. 1, 4, 5 ст. 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого цінного майна, якщо обдарований умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка), або дітей. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим. У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов`язаний повернути дарунок в натурі.

Положення ч. 1 ст. 728 ЦК України передбачають, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з доведеності факту вчинення обдаровуваним ОСОБА_2 злочину стосовно життя і здоров`я дарувальника ОСОБА_3 та з того, що визначений законом строк позовної давності для звернення за захистом порушеного права не був пропущений, а також - з того, що вчинення ОСОБА_4 психологічного насильства не може вважатися передбаченою ч. 1 ст. 727 ЦК України правовою підставою для розірвання договору дарування.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, як такими, що відповідають вимогам законів. Що регулюють спірні правовідносини та зроблені з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів.

Встановивши факт вчинення (підтверджений вироком суду) обдаровуваним ОСОБА_2 злочину проти життя та здоров`я дарувальника ОСОБА_3 , суд першої інстанції, з урахуванням того, що подароване майно (нежитлове приміщення) на день звернення з позовом залишалося у власності відповідача ОСОБА_2 , на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку про наявність передбачених ч.ч. 1, 4 ст. 727 ЦК України підстав для розірвання укладеного між сторонами по справі 30.03.2007 року договору дарування нежитлового приміщення в частині обдаровуваного ОСОБА_2 .

З урахуванням того, що вирок про визнання винним і засудження ОСОБА_2 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України винесено 05.09.2016 року, даний вирок ОСОБА_2 не оскаржувався і є таким, що набрав законної сили, а позов про розірвання договору дарування пред`явлено ОСОБА_3 до суду 28.10.2016 року, вірними колегія суддів вважає й висновки суду першої інстанції в частині, що передбачений ч. 2 ст. 727 ЦК України строк звернення з даним позовом до суду позивачем не був пропущений.

Беручи до уваги те, що рішення суду в даній справі в частині позовних вимог до ОСОБА_8 позивачем ОСОБА_3 не оскаржувалося, то відповідно в цій частині судом апеляційної інстанції й не переглядається.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 в частині безпідставного не з`ясування судом першої інстанції причин пропуску позивачем строку позовної давності з посиланням на те, що з моменту дарування і розгляду даної справи минуло більше 13 років, в той час як строк позовної давності для звернення до суду з такою вимогою законом встановлено терміном в 1 рік, колегія суддів відхиляє, як такі, що спростовуються змістом оскаржуваного рішення (т. 2 а.с. 244), з якого вбачається, що судом дана вірна правова оцінка встановленим у справі обставинам, і зокрема, що відлік строку позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом розпочинається з часу виникнення обставин, з якими закон пов`язує право особи ініціювати такий позов, а саме з часу набрання законної сили вироком суду відносно ОСОБА_2 , яким вчинено злочин щодо особи дарувальника ОСОБА_3 , а відтак висновки суду, що строк позовної давності не був позивачем пропущений повністю узгоджуються з вимогами ч. 1 ст. 261 ЦК України. При цьому, твердження відповідача ОСОБА_2 і його представника в частині, що відлік строку позовної давності повинен розпочинатися з моменту укладення договору колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки предметом заявленого позову є вимоги про розірвання договору дарування з підстав, передбачених ч.1 ст. 727 ЦК України , а не визнання договору недійсним, в той час як з урахуванням змісту вимог ч. 1 ст. 727 ЦК України сам по собі факт укладення договору не порушує прав дарувальника, а такі права порушуються лише внаслідок умисного вчинення обдаровуваним злочину відносно дарувальника, факт чого мав місце лише у 2016 році, внаслідок постановлення та набрання законної сили вироком суду.

Підлягають відхиленню колегією суддів і доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 в частині ненадання судом належної правової оцінки факту постановлення 05.09.2016 року відносно нього вироку з посиланням на те, що останній не має жодного відношення до даної справи і не перебуває у причинному зв`язку з підставами розірвання договору дарування, оскільки вказана обставина спростовується змістом ч. 1 ст. 727 КК України, яка передбачає наявність факту вчинення злочину обдаровуваним по відношенню до дарувальника, як підстави для розірвання договору дарування особливо цінного майна.

Відхиляє колегія суддів доводи апелянта в частині порушення судом вимог ст. 53 ЦПК України внаслідок не залучення до участі в справі як третьої особи ПАТ Укргазбанк, в іпотеці якого перебуває спірне приміщення, та порушення прав останнього, як підстави для скасування рішення в даній справі, а також, в частині безпідставного залучення до участі в справі третьої особи ОСОБА_5 з посиланням на те, що права його не порушені, оскільки він не був очевидцем укладення договору дарування. При цьому, колегія суддів враховує наступні обставини: по-перше, матеріали справи не містять доказів представництва ОСОБА_2 чи його адвокатом інтересів ПАТ Укргазбанку, в зв`язку з чим є безпідставним посилання їх на факт порушення прав останнього; а по-друге, 29.12.2017 року іпотекодержатель ПАТ Укргазбанк відступив за відповідним договором свої права іпотекодержателя ОСОБА_5 (як переможцю відкритих торгів (аукціону) з продажу активів Банку), перед яким позивачем ОСОБА_3 виконуються зобов`язання зі сплати боргу і який у зв`язку з цим підставно залучений судом до участі в справі як третя особа.

Підлягають відхиленню й доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 щодо безпідставності посилання суду в обґрунтування своїх висновків на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 26.09.2019 року в справі № 164/1509/17, з посиланням на те, що у вказаній справі встановлені зовсім інші обставини, ніж у даній справі, оскільки правовий висновок стосується строку застосування визначеного законом права на розірвання договору дарування з підстав, передбачених ч. 1 ст. 727 ЦК України, який пов`язаний з періодом часу, доки існує річ, яка є пред метом даного договору, що повністю узгоджується з обставинами даної справи, в ході якої встановлено, що на час звернення з позовом власником 1/2 подарованої частки нежитлового приміщення залишався відповідач ОСОБА_2 .

У відповідності до ч. 1 ст. 374 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що Тернопільським міськрайонним судом дана належна оцінка наявним у матеріалах справи доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, їх не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 35 ч.ч. 1, 3; 259 ч.ч. 1, 2, 8; 374 ч. 1 п. 1; 375 ч. 1; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2020 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення до 18 березня 2021 року.

Головуючий

Судді