Номер провадження: 22-ц/813/2288/21
Номер справи місцевого суду: 2-5151/09
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 2-5151/09

Номер провадження: 22-ц/813/2288/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів Князюка О.В., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря судового засідання Дерезюк В.В.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт»,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» про визнання наказів незаконними та їх скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 та апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Науменка А.В. о 17 годині 36 хвилині 26 червня 2020 року, повний текст рішення складено 06 липня 2020 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

15.02.2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеського судноремонтного заводу «Україна», в якому просить: 1) визнати незаконним та скасувати наказ директора заводу № 496-к від 25.04.1989 року; 2) поновити його на роботі на Одеському судноремонтному заводі «Україна» на посаді начальника цеху механізації.

ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовує тим, що наказом директора заводу від 19.10.1987 року № 1023-к його було призначено на посаду начальника цеху механізації Одеського судноремонтного заводу імені «50-річчя Радянської України», правонаступником якого є - Одеський судноремонтний завод «Україна». 25 квітня 1989 року наказом в.о. директора заводу № 496-к його було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП УРСР.

Вказаний наказ ОСОБА_1 вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки його звільнення було здійснене з порушенням норм трудового законодавства, з посиланням на скорочення штатів згідно п. 1 ст. 40 КЗПП УРСР. Вказує на те що, в дійсності скорочення штату на заводі не було. Звільнення є незаконним оскільки на його утриманні на той час знаходилося троє неповнолітніх дітей.

За час роботи як на заводі у цілому, так і на посаді начальника цеху в нього не було жодного дисциплінарного стягнення. Він один з небагатьох працівників заводу, який одержував персональну надбавку до посадового окладу за високі показники в роботі.

Зазначає, що трудова книжка досі знаходиться на заводі, тому до позову долучає її копію, завірену 08.07.1998 року відділом кадрів заводу в процесі підготовки документів до вступу на навчання в Одеську юридичну академію.

ОСОБА_1 також просить поновити йому термін звернення до суду, який було пропущено з поважних причин. Вказує, що посада начальника цеху на той час була зазначена у списках № 1 і № 2. Звільнення з цієї посади підлягало оскарженню лише в порядку підлеглості. Трудова книжка не була йому повернута та залишається на заводі (Т. 1, а. с. 1 2).

ДП «Одеський судоремонтний завод «Україна» у наданих 13.04.2007 року запереченнях на позов просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі. Посилається на те, що звільнення позивача з роботи відбулося на підставі вимог діючого на той час трудового законодавства. Відповідач наполягає на тому, що позивач звернувся до суду з пропуском встановленого ст. 233 КЗпП УРСР місячного строку звернення до суду по справам про звільнення, а саме - з перебігом 18-ти років після звільнення (Т. 1, а. с. 4 7).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12.07.2007 року (Т. 1, а. с. 44), за заявою ОСОБА_1 від 15.06.2007 про заміну відповідача (Т. 1, а. с. 29), здійснено заміну відповідача на ДП «Одеський морський торговельний порт».

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.07.2009 року позовна заява ОСОБА_1 залишена без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (в діючій на той час редакції), у зв`язку з не явкою позивача у судові засідання (Т. 1, а. с. 70).

26.12.2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 22.07.2009 року про залишення позову без розгляду. Заява обґрунтована тим, що про існування ухвали суду про залишення позову без розгляду йому стало відомо випадково - 24.12.2012 року (Т. 1, а. с. 73 - 74).

01.02.2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить залишити без розгляду його заяву про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 22.07.2009 року про залишення його позову без розгляду (Т. 1, а. с. 83).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.02.2013 року залишено без розгляду вищевказану заяву ОСОБА_1 від 26.12.2012 року про перегляд ухвали від 22.07.2009 року про залишення позовної заяви без розгляду (Т. 1, а. с. 84).

17.05.2013 року ОСОБА_1 повторно подав до суду заяву про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 22.07.2009 року про залишення позову без розгляду. Заява обґрунтована тим, що про існування ухвали суду про залишення позову без розгляду йому стало відомо випадково - 24.12.20012 року (Т. 1, а. с. 86).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01.07.2013 року скасовано за нововиявленими обставинами ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22.07.2009 року про залишення позову без розгляду. Призначено розгляд справи у загальному порядку (Т. 1, а. с. 112 - 113).

12.07.2013 року ОСОБА_1 надав уточнену позовну заяву, в якій просить: 1) поновити йому термін на судовий захист, який було пропущено з поважних причин; 2) визнати незаконним та скасувати наказ директора заводу від 18.11.1988 року № 1197-к; 3) визнати незаконним та скасувати наказ директора заводу від 25.04.1989 року № 496-к; 4) поновити його на роботі на Одеському судноремонтному заводі «Україна» на посаді начальника цеху судноверфі Одеського морського торговельного порту; 5) стягнути з ДП «Одеський морський торговельний порт» на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 2 377 897,95 грн.; 6) стягнути з ДП «Одеський морський торговельний порт» на його користь відшкодування моральнї шкоди у розмірі 50 000,00 грн..

ОСОБА_1 додатково обґрунтовує свої вимоги тим, що він не мав інформації від відповідача щодо стягнення суми за час вимушеного прогулу за 290 місяців. Водночас зазначив, що з суми стягнення слід відняти 20 045,46 грн., які він одержав через Охоронно-детективне бюро «Гріф» протягом останнього передпенсійного віку, працюючи на посаді юриста без оригіналу трудової книжки. Вказує, що незаконним звільненням йому була завдана моральна шкода. Протягом наступних років після звільнення у нього залишилися діти на утриманні, він був позбавлений улюбленої роботи у морській сфері (Т. 1, а. с. 117 - 120).

21.05.2014 року ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Визначив суму стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу протягом 301 місяця, тобто з 25.04.1989 року по час уточнення позовних вимог, у розмірі 2 369 957,74 грн. із здійсненням відрахування податків та обов`язкових платежів до фондів соціального страхування і Пенсійного фонду України (Т. 2, а. с. 38 39).

25.06.2014 року ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги та визначив суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25.04.1989 року по 25.06.2014 року (302 місяці), в розмірі 2 377 897,95 грн. із здійсненням відрахування податків та обов`язкових платежів до фондів соціального страхування і Пенсійного фонду України (Т. 2, а. с. 82).

2.2 Позиція відповідача в суді першої інстанції

13.09.2013 року та 15.05.2014 року відповідач надав письмові заперечення на уточнену позовну заяву, в яких наведені доводи щодо безпідставності позову, з наданням письмових доказів. Також посилається на відсутність доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду (Т. 1, а. с. 125 170, Т. 2, а. с. 21 - 25).

2.3 Короткий зміст попередніх рішення та ухвал суду першої інстанції, мотивування висновків суду

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.07.2014 року (Т. 2, а. с. 95), за заявою ОСОБА_1 від 27.06.2014 року про відмову від позовних вимог в частині стягнення відшкодування моральної шкоди (Т. 2, а. с. 84), позовну заяву в частині позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди залишено без розгляду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.07.2014 року поновлено ОСОБА_1 строк для звернення до суду.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «Одеський морський торговельний порт» про визнання наказів незаконними, їх скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Визнано незаконними накази директора Одеського судноремонтного заводу № 1 № 1197-к від 18.11.1988 року та № 496-к від 25.04.1989 року.

Скасовано накази директора Одеського судноремонтного заводу № 1 № 1197-к від 18.11.1988 року та № 496-к від 25.04.1989 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника цеху судноверфі ДП «Одеський морський торговельний порт».

Стягнуто з ДП «Одеський морський торговельний порт» середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі - 2 377 897,95 грн..

Зобов`язано ДП «Одеський морський торговельний порт» через бухгалтерію здійснити відрахування із середньомісячного заробітку начальника цеху податки та обов`язкові платежі до фондів соціального страхування та Пенсійного фонду України за 302 місяці, тобто з 25 квітня 1989 року по дату ухвалення рішення.

Стягнуто з ДП «Одеський морський торговельний порт» судовий збір у сумі 3 654,00 грн..

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника цеху судноверфі ДП «Одеський морський торговельний порт» та стягнення заробітної плати за один місяць.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення ОСОБА_1 з посади начальника цеху відбулося з порушенням трудового законодавства, оскільки вказана посада фактично не була ліквідована. Згода на звільнення, надана президіумом профсоюзного комітету є незаконною, оскільки така згода повинна бути надана тільки профсоюзним комітетом.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що строк звернення до суду за захистом трудових прав пропущено ОСОБА_1 з поважних причин, оскільки позивач був позбавлений судового захисту порушеного права. Крім того, відповідно до ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає з порушення особистих немайнових прав. Суд також зазначив, що позивач тривалий час перебував під тиском політичного, юридичного та економічного характеру (Т. 2, а. с. 97 99).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.07.2014 року (Т. 2, а. с. 106) ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні зауважень від 27.07.2014 року на журнал судового засідання (Т. 2, а. с. 105), у зв`язку з тим, що згідно матеріалів справи позивач був ознайомлений з матеріалами справи, отримав копію диску звукозапису усіх судових засідань, копію рішення суду згідно заяви від 04.07.2014 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.10.2014 року роз`яснено рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.07.2014 року.

Зазначено, що ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі начальника цеху, який є рівнозначним структурному підрозділу цеху механізації колишнього судноремонтного заводу № 1. У разі відсутності вільної посади начальника цеху у складі структурних підрозділів ВСП «Судноверф «Україна», відповідно до ст. ст. 1 5-1 КЗпП України запропонувати ОСОБА_1 аналогічні рівнозначні посади інженерно-технічних працівників, відповідно до вищої інженерно-морської освіти Розовайкіна М.Л. (Т. 2, а. с. 149 - 150).

2.4 Короткий зміст вимог попередніх апеляційних скарг, узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

14.07.2014 року на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.07.2014 року до суду першої інстанції надійшла апеляційна скарга ДП «Одеський морський торговельний порт», в якій апелянт просить вищевказане рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 ..

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права.

Апелянт вказує на те, що на момент звернення ОСОБА_1 до суду пройшло більше 17 років. Слухання справи по суті почалося через майже через 25 років з дня виникнення спірних правовідносин. Поважні причини пропуску строку звернення до суду відсутні. Позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними. Звільнення відбулося згідно діючого на той час законодавства. На загальних зборах трудового колективу цеху механізації від 08.10.1987 року ОСОБА_1 був обраний начальником вказаного цеху. 17.11.1988 року на загальних зборах трудового колективу цеху механізації було обрано начальником цеху ОСОБА_4 .. На підставі цього рішення загальних зборів трудового колективу цеху було видано наказ № 1197-к від 18.11.1988 року про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади начальника цеху. ОСОБА_1 неодноразово пропонувалися альтернативні посади, від яких він відмовився. Наказом № 496-к від 25.04.1989 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП УРСР (Т. 2, а. с. 109 - 120).

18.07.2014 року до суду надійшла апеляційна скарга Чорноморського прокурора з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері Одеської області (далі Прокурор), в інтересах ДП «Одеський морський торговельний порт», в якій апелянт просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.07.2014 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 ..

Апеляційна скарга прокурора обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Апелянт вказує на те, що фактично слухання справи по суті почалося через майже 25 років з дня виникнення спірних правовідносин. Звільнення ОСОБА_1 відбулося згідно діючого на той час законодавства. 17.11.1988 року були проведені загальні збори трудового колективі цеху механізації, на яких начальником цеху було обрано ОСОБА_4 .. Рішення загальних зборів трудового колективу цеху ОСОБА_1 не оскаржив. На підставі цього рішення загальних зборів трудового колективу цеху було видано наказ № 1197-к від 18.11.1988 року про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади начальника цеху. ОСОБА_1 неодноразово пропонувалися альтернативні посади, від яких він відмовився. Наказом № 496-к від 25.04.1989 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП УРСР.

ОСОБА_1 був звільнений з роботи 25.04.1989 року, а звернувся до суду 15.02.2007 року, тобто більше ніж через 17 років. Поважні причини пропуску строку звернення до суду відсутні. Суд поновив ОСОБА_1 на роботі на іншій посаді. Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначено всупереч діючому законодавству (Т. 2, а. с. 123 133).

12.02.2015 року ДП «Одеський морський торговельний порт» надав Доповнення до апеляційної скарги (Т. 3, а. с. 7 - 8).

2.5 Узагальнені доводи позивача в апеляційному суді під час попереднього апеляційного розгляду справи

05.12.2014 року ОСОБА_1 подав до суду заперечення на апеляційні скарги, до яких додав письмові докази (Т. 2, а. с. 205 273).

В запереченнях на апеляційні скарги ОСОБА_1 посилається на те, що його звільнили з посади, яка не була виборною. Вказує, що його відверто та чесно попередили керівники судових органів про те, що до 2007 року з позовом звертатися немає сенсу, тому як принцип верховенства права не працює. Зазначає, що після незаконного звільнення він відповідно до діючого законодавства не мав можливості звертатися до суду. Тому, звертався у вищестоящий орган - Чорноморське морське пароплавство та Міністерство морського флоту СРСР. Вказує, що у період 1997 рік 2003 рік брав участь, як представник Одеського судноремонтного заводу, в судових процесах із захисту інтересів відповідача по стягненню багатомільйонних сум у зв`язку з нафтовим забрудненням акваторії порту.

24.02.2015 року ОСОБА_1 звернувся до голови апеляційного суду Одеської області з проханням звернути саму серйозну увагу суддів, зобов`язавши їх знайомитися з матеріалами справи. Посилається на те, що справа має широкий резонанс. Зазначає, що виходячи із засад діючого законодавства СРСР, він не пропустив строк оскарження та встановлений порядок. Керівництво Чорноморського морського пароплавства та Міністерства морського флоту СРСР впевнилися у його незаконному звільненні за наслідком розгляду його скарг, але не прийняли рішень по цьому питанню та не дали відповіді до розпаду СРСР. Надані ним до справи публікації в газетах свідчать про поглиблення корупції у судах, тому це не дозволило йому звернутися до суду. Посилається на те, що його дружина поїхала з міста завдяки морально-психологічному тиску та прямої агресії і помсти криміналітета. Вказує на тривалу боротьбу його родини за житлові умови у судових процесах. Заявляє про помсту з боку колишнього голови апеляційного суду за його участь та правову позицію у нафторозливній справі, за наслідком якої було відвойовано для України 21 мільон доларів США (Т. 3, а. с. 39 - 43).

2.6 Короткий зміст попередніх судових рішень суду апеляційної інстації, мотивування його висновків

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04.03.2015 року відхилено апеляційні скарги ДП «Одеський морський торговельний порт» та Чорноморського прокурора з нагляду за додержання законів у транспортній сфері.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2014 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо незаконності звільнення ОСОБА_1 ..

ОСОБА_1 був позбавлений права на захист свого порушеного права в судовому порядку, оскільки посада начальника цеху значилася у списку № 1, № 2 та підлягала оскарженню лише в порядку підлеглості. Підставами неможливості звернення до суду із зазначеним позовом до 2007 року та поновлення своїх прав також був моральний, психологічний та політичний тиск по місцю проживання ОСОБА_1 та його сім`ї.

Викладені в апеляційних скаргах доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцї норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті (Т. 3, а. с. 58 - 64).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04.03.2015 року відхилено апеляційну скаргу ДП «Одеський морський торговельний порт» на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08.10.2014 року.

Ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 08.10.2014 року про роз`яснення рішення суду залишена без змін (Т. 3, а. с. 65 - 68).

За результатами апеляційного перегляду справи, колегією суддів апеляційного суду Одеської області 04 березня 2015 року постановлена Окрема ухвала по справі з підстав порушення строків розгляду справи судом першої інстанції (Т. 3, а. с. 71 - 73).

2.7 Узагальнені доводи відповідача в касаційному суді під час попереднього касаційного розгляду справи

04.03.2015 року ДП «Одеський морський торговельний порт» звернулося з касаційною скаргою на рішення Приморського районного суду від 04.07.2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04.03.2015 року (Т. 3, а. с. 166 - 180).

15.04.2015 року ДП «Одеський морський торговельний порт» надало письмові пояснення до касаційної скарги (Т. 3, а. с. 231 - 234). У поясненнях поставлені під сумнів доводи позивача у його заяві від 23.02.2015 року до голови апеляційного суду щодо причин поважності пропуску строку звернення до суду, які були прийняті до уваги судом апеляційної інстанції. ДП «Одеський морський торговельний порт» також виклало доводи щодо відсутності порушень при звільненні ОСОБА_1 , окрім єдиного, а саме - відсутності згоди профспілкового комітету заводу, яке мало бути усунуте судом згідно діючого законодавства під час розгляду справи.

2.8 Узагальнені доводи позивача в касаційному суді під час попереднього касаційного розгляду справи

23.06.2015 року та 10.09.2015 року ОСОБА_1 подав письмові заперечення на касаційну скаргу ДП «Одеський морський торговельний порт», в яких наполягає на тому, що у 1988 році оскаржував звільнення в порядку підлеглості. За наслідком чого було встановлено незаконність його звільнення та оформлений рапорт старшого помічника Генерального прокурора СРСР Негоди Г.М.. Також послається на нові обставини щодо неможливості звернення до суду до 2007 року. Саме після розпаду СРСР зникла можливість розгляду та задоволення протесту Генерального прокурора СРСР від 30.09.1991 року. Вказує, що після 1991 року не міг залишатися у м. Москві, хоча йому пропонували керівні посади у Мінморфлоті, тому як в м. Одесі залишилася сім`я. Повернувшись до м. Одеси, зіткнувся з помстою за його активну позицію ще у середині 80-х років по захисту офіцерів від організованої злочинності. Так, у 1992 році у помешканні був побитий батько позивача, внаслідок чого останній був прикутий до ліжка протягом декількох місяців. Злякавшись терору, дружина з донькою поїхала з м. Одеси, а він залишився з сином. Вказує, що в порядку помсти його сім`ю тримали у вкрай тяжких житлових умовах. На початку 2000-х років до нього був застосований незаконний двомісячний арешт, а за наслідком неякісної вакцини важко захворіла донька. Ситуація навколо його сім`ї стала предметом журналістського розслідування та розміщення публікацій у газеті «Голос України», зокрема публікації - « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Підкреслює, що головнішою причиною неможливості звернення з позовом до суду стало те, що правосуддя Одеського регіону було заблоковане. Викладені у касаційній скарзі доводи оцінив як правовий цинізм (Т. 3, а. с. 248 249, 253 - 257).

2.9 Короткий зміст попереднього судового рішення суду касаційної інстації, мотивування його висновків

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 23.09.2015 року касаційну скаргу ДП «Одеський морський торговельний порт» задоволено.

Рішення Приморського районного суду від 04.07.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 04.03.2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що з 16.10.1974 року ОСОБА_1 працював на Одеському судноремонтному заводі імені «50-річчя Радянської України».

Наказом Одеського судноремонтного заводу імені «50-річчя Радянської України» від 12.10.1987 року № 1023 ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника цеха механізації.

Наказом В.о. директора Одеського судноремонтного заводу імені «50-річчя Радянської України» від 25.04.1989 року № 496-к ОСОБА_1 , за погодженням президії профкому заводу, звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП УРСР (за скороченням штату).

ОСОБА_1 були запропоновані наступні вакантні посади: - 28 лютого 1989 року - інженер 1 кат. ЕМО; - 02 березня 1989 року - заступник начальника цеху плавзасобів; - 02 березня 1989 року - майстер УКК, начальник дільниці виробничої практики; - 03 березня 1989 року - заступник начальника РЕД; - 16 березня 1989 року - заступник начальника цеху плавзасобів; - 24 березня 1989 року - заступник начальника цеху плавзасобів.

Суди попередніх інстанцій встановили, що на момент звільнення ОСОБА_1 посада начальника цеху механізації фактично ліквідована не була. Згода, яка була надана президією профсоюзного комітету на звільнення ОСОБА_1 є незаконною, оскільки в трудовому законодавстві був передбачений лише профспілковий комітет, за погодженням з яким вивільнявся відповідний працівник. Тобто, була порушена процедура звільнення, а тому суди дійшли висновку про порушення трудових прав позивача при звільненні. Останній був позбавлений права на захист в судовому порядку, у зв`язку з тим, що посада начальника цеху значилася у списках № № 1, 2 та підлягала оскарженню лише в порядку підлеглості.

Що стосується поновлення строку на звернення до суду з позовною заявою, касаційний суд зазначив наступне.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що позивач був звільнений з займаної посади 25 квітня 1989 року згідно з наказом № 496-к. Однак, звернувся з позовними вимогами до суду у лютому 2007 року.

Поновлюючи строк на звернення з позовною заявою, суди попередніх інстанцій виходили із того, що підставами неможливості звернення до суду із зазначеним позовом до 2007 року та поновлення своїх прав також був моральний, психологічний та політичний тиск за місцем проживання позивача та його сім`ї. У 90-х роках він боровся за нормальні житлові умови своєї сім`ї, маючи на утриманні 9-річного сина, батька-інваліда Великої Вітчизняної війни І групи та брата - інваліда І групи. Крім того, у 2000 році захворіла його донька ОСОБА_5 , у 2001 році народилися сини-двійнята. Тому, як зазначив сам позивач, вищезазначені обставини, безсонні ночі, великий обсяг роботи вдома та перебування в лікувальних закладах, усе це не дозволило йому своєчасно звернутися до суду з позовними вимогами про поновлення на роботі.

Однак, погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можливо з огляду на наступне.

Так, відповідно до положень ст. 233 КЗпП України (станом на час звернення до суду із позовними вимогами) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу або прокурора.

Статтею 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені в обґрунтуванні клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Поновлюючи строк на звернення до суду із позовною заявою про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди не звернули увагу на те, що в матеріалах справи (Т. 1, а. с. 166) є акт від 26 квітня 1989 року про те, що 26 квітня 1989 року ОСОБА_1 в присутності начальника відділу кадрів заводу ОСОБА_6 , старшого інспектора ОК ОСОБА_7 , інспектора ОК ОСОБА_8 у відділі кадрів заводу було ознайомлено з наказом № 496-к від 25 квітня 1989 року про його звільнення за скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП УРСР. ОСОБА_1 було запропоновано отримати трудову книжку, від чого він відмовився, зазначивши: «Моя трудова книжка буде зберігатися у відділі кадрів». При цьому, йому роз`яснено право звернутися до бухгалтерії заводу, де з ним буде проведено повний розрахунок.

Крім того, судами не враховано, що з позовом до суду за захистом свого порушеного права на працю позивач звернувся майже через 18 років.

Разом із тим у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуск строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін.

За наслідком зазначених висновків, касаційний суд встановив, що допущені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, тому ухвалені судами рішення по справі підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції (Т. 3, а. с. 262 264 зворотна сторона).

2.10 Позиція позивача в суді першої інстанції під час нового розгляду справи

30.05.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про призначення по справі судово-психологічної експертизи з метою встановлення наявності моральних страждань як його, так і членів його сім`ї, втрати нормальних життєвих зв`язків, визначення потрібності додаткових зусиль для організації нормальної життєдіяльності згідно спеціальної морської освіти (Т. 4, а. с. 55).

30.05.2016 року ОСОБА_1 , з метою доведення обставин щодо строку звернення до суду, надав заяву, до якої долучив документи та газетні публікації по фактам брутальних зловживань карательної психіатрії в Одесі (Т. 4, а. с. 55 - 72).

08.06.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з доповненням до клопотанням про призначення судової психологічної експертизи, до якої додав пояснення щодо наявності морально-психологічних страждань, в яких висловив новий довід щодо навності моральних страждань, пов`язаних з перериванням безперервного трудового стажу у виробничій діяльності та вимушеною перекваліфікацією в юридичну та правозахисну діяльність (Т. 4, а. с. 109 - 110).

03.08.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перенаправлення справи для проведення судово-психологічної експертизи до Одеського науково дослідного інституту судових експертиз, у зв`язку з відповіддю університету про відсутність ліцензії на проведення судової експертизи (Т. 4, а. с. 128 - 130).

12.08.2016 року ОСОБА_1 подав до суду письмовий Перелік фактів та обставин, які, як на його думку, обумовили довготривалий процес захисту трудових прав. В переліку позивач навів нові доводи, а саме: - багаторазові тривалі поїздки до державних установ до м. Москви та м. Києва; - наявні у законодавстві того часу вади у галузі трудового права та сфері судочинства, суперечлива та вкрай неповноцінна роль прокуратури у захисті трудових прав; - комплекс особливих і особистих причин, які є похідними від незаконного звільнення з роботи; - глубока корумпованість судів та вимушена боротьба з цим (Т. 4, а. с. 144).

22.08.2016 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 , в якій він додатково виклав обставини та факти важких житлових умов, в яких знаходився він та його сім`я на протязі 30-ти років (Т. 4, а. с. 149 149б).

28.10.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про долучення до справи письмових доказів на доведення обставин, які заважали реальному зверненню з позовом до суду. Були надані характеристики позивача, документи, пов`язані з вирішенням позивачем житлових проблем та конфлікту з сусідами по квартирі спільного проживання, документи на підтвердження участі позивача у захисті в прокуратурі та в суді інтересів заводу, з якого його звільнили, а також його правозахисної діяльності та публікації у газеті, де позивач вказаний як автор статті (Т. 4, а. с. 158 - 188).

28.10.2016 року ОСОБА_1 надав додаткові пояснення щодо поважності причин подання позову тільки у 2007 році, в яких виклав обставини, на які посилається в їх хронології з посиланням на відповідні проміжки часу. Зазначає, що у 1991 році був складений протест Генеральним прокурором СРСР на оскаржений наказ про звільнення. Після розпаду СРСР у 1991 році поновлення його на роботі не було завершене. На час його звільнення та у 1991 році він та його сім`я проживали у комунальній квартирі у дуже незадовільних житлових умовах. Після звільнення він залишався без доходів. На позивача продовжували тиснути з різних сторін, що впливало на його дружину. У 1992 році сім`я розпалася, дружина пішла від нього. У 1993 погіршився стан здоров`я його батька. Тому, позивач багато часу проводив у лікарні, а для знущання над ним використовували сусідів. У 1994 році було посягання на викрадення його дитини за участю сусідів по квартирі, яке було не вдалим. Тому, він увесь 1993 рік та 1994 рік займався захистом дитини і його переховуванням. У 1995 році сусіди по комунальній квартирі провели незаконну приватизацію квартири, посягаючи на житлові умови родини позивача, за наслідком чого він був примушений брати участь у відповідних позовних провадженнях. Лише у 2001 році сусідів по квартирі було відселено розпорядженням міського голови. У 1996 році арештували його старшого сина, який був звільнений з під варти апеляційним судом у 1997 році. У цей час позивач спрямував свої сили на рятування сина, бо арешт був помстою за його правозахисну діяльність. У 1997 році ОСОБА_1 було запрошено керівництвом судноремонтного заводу, з якого його звільнили, та були надані довіреності для захисту в суді інтересів проти нафтових забруднювачів, стягнення на користь держави 21 млн. доларів США. Участь в цій справі тривала до 2001 року, коли остаточне рішення на користь заводу прийняв Верховний Суд України, скасувавши рішення одеських суддів. За цей час, через помсту посадовців, позивач був позбавлений волі на два місяця. Вказує, що ці події свідчать про неможливість здійснення правосуддя в Одеському регіоні та вирішення його трудових прав у судах. У 1999 році в новій родині позивача народилася донька, а у 2000 році у дитини виникла невиліковна хвороба. У 2001 році у позивача народилися ще двоє дітей, тому була потреба доглядати за близнюками, перебувати у лікувальних стаціонарах. Водночас він здійснював догляд за двома прикутими до ліжка інвалідами батьком та братом. Поновлення трудових прав потребувало юридичних знань, але адвокати не бажали брати на себе його судовий захист. Тому, протягом 1998 року - 2003 року він отримав юридичну освіту в Одеській Національній юридичній академії. У 2003 - 2006 роках не було можливості претендувати на відновлення на роботі в Одеському судноремонтному заводі, бо його планомірно доводили до розвалу та ліквідації. 16.11.2006 року постановою Кабінету Міністрів України Одеський судноремонтний завод було включено до складу Одеського морського порту як правонаступника, після чого відкрилась реальна можливість заявити позов про відновлення порушених прав (Т. 4, а. с. 189 - 224).

21.02.2017 року ОСОБА_1 подав до суду уточнений позов у доповнення до попереднього позову по даній справі, в якому просить: 1) відновити йому строк для звернення з позовом до суду та на підставі ст. 234 КЗпП України вважати пропущений ним з 1989 року до 2007 року строк з поважних причин; 2) визнати незаконним та скасувати наказ директора Одеського судноремонтного заводу від 18.11.1988 року № 1197-к; 3) визнати незаконним та скасувати наказ директора Одеського судноремонтного заводу від 25.04.1989 року № 496-к; 4) достягнути на його користь з ДП «Одеський морський торговельний порт» середній заробіток за увесь час вимушеного прогулу у сумі (недостягнутій) в розмірі 330 427,40 грн.; 5) зобов`язати ДП «Одеський морський торговельний порт» через бухгалтерію здійснити відрахування із середньомісячного заробітку начальника цеху податки та обов`язкові платежі до державних фондів соціального страхування, Пенсійного фонду України за 311 місяців, тобто з 25.04.1989 року по день фактичного поновлення його на роботі - 10.04.2015 року; 6) стягнути з ДП «Одеський морський торговельний порт» на його користь відшкодування моральної шкоди у сумі 2 708 325,30 грн..

ОСОБА_1 додатково обґрунтовує свої вимоги тим, що на початку 90-х років серед одеських суддів пройшов глибокий морально-політичний розлад, а особливо серед голів судових органів м. Одеси та області, що знайшло відображення у ЗМІ. Зазначає, що йому як представнику міжнародного правозахисту, журналісту та юристу прийшлося вести багаторічну боротьбу, переносити знущання та репресії. При таких обставинах поважних причин пропуску строку звернення до суду більш ніж достатньо. Вказує, що у відповідача були відповідні порушення щодо виконання рішення суду по даній справі, а саме - його певний час не поновлювали на роботі. Виникла недоплата за вимушений прогул, не здійснено відрахування податків та обов`язкових платежів до фондів соціального страхування, виходячи з виплаченої йому за рішенням суду суми. Вказує, що діями відповідача з тривалого невиконання рішення суду йому завдана моральна шкода (Т. 5, а. с. 32 - 36).

21.04.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про забезпечення позову, в якому просив викликати десять свідків. Витребувати для огляду справи з Малиновського районного суду м. Одеси. Призначити по справі судово-економічну експертизу з питань встановлення розміру сум відрахувань відповідачем до бюджету (Т. 5, а. с. 43 43 зворотна сторона).

27.11.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення доказів, яка аналогічна заяві про забезпечення доказів від 21.04.2017 року, в якій вже зазначив 26 свідків, яких, як на його думку, слід допитати у судовому засіданні (Т. 5, а. с. 116 - 118).

11.06.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення доказів аналогічного змісту заяві від 27.11.2017 року, пославшись на положення ст. ст. 116 - 117 ЦПК України (в новій редакції, яка набула чинності з грудня 2017 року), в якій вже зазначив 30 свідків, яких, як на його думку, слід допитати у судовому засіданні (Т. 5, а. с. 167 170).

16.11.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення доказів в порядку ст. ст. 116 119 ЦПК України (Т. 6, а. с. 202 - 208).

21.12.2018 року ОСОБА_1 знов звернувся до суду із заявою про забезпечення доказів, а саме - витребування документів від Міністерства інфраструктури України (Т. 7, а. с. 18 - 20).

25.02.2019 року ОСОБА_1 надав суду стислі додаткові пояснення до позову, в яких фактично вказує одночасно на нові обставини порушення його прав та підстави звернення до суду у порівнянні зі змістом позовної заяви та уточнень до неї з 2007 року по 2016 рік. Вказує, що тільки в лютому 2007 року отримав копію наказу про звільнення, а при звільненні наказ йому не видавався. Розрахунок після звільнення з ним не здійснений, трудова книжка не оформлена належним чином та не видана (Т. 7, а. с 60).

2.11 Позиція відповідача в суді першої інстанції під час нового розгляду справи

18.12.2015 року ДП «Одеський морський торговельний порт» звернулося до суду із заявою про застосування позовної давності, посилаючись на те, що ОСОБА_1 26.04.1989 року був належним чином поінформований про його звільнення (Т. 3, а. с. 299 - 301).

30.05.2016 року ДП «Одеський морський торговельний порт» звернулося до суду з клопотанням про залучення доказів (судових рішень), які доводять, що позивач приймав участь в якості представника інтересів Одеського судноремонтного заводу в суді, з якого його звільнили (Т. 4, а. с. 73 - 78).

27.11.2017 року ДП «Одеський морський торговельний порт» надало до суду письмові заперечення на уточнену позовну заяву (Т. 5, а. с. 120 - 127).

14.08.2018 року ДП «Одеський морський торговельний порт» подало відзив на позовну заяву (Т. 6, а. с. 19 - 24).

11.03.2019 року ДП «Одеський морський торговельний порт» надало суду заперечення, з висловленням позиції щодо доводів позивача про неправомірність дій відповідача по не здійсненню відрахувань до відповідних фондів від сплаченої позивачу за рішенням суду суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з наданням копій письмових доказів відносно виконання рішення суду (Т. 7, а. с. 74 - 114).

22.03.2019 року ДП «Одеський морський торговельний порт» надало до суду заперечення, з висловленням позиції на додаткові пояснення позивача з наданням письмових доказів (Т. 7, а. с. 129 -150).

10.04.2019 року ДП «Одеський морський торговельний порт» надало до суду доповнення до заперечень на позицію позивача у додаткових поясненнях, з наданням письмових доказів (Т. 7, а. с. 180 - 192).

2.12 Короткий зміст ухвал та рішення суду першої інстанції при новому розгляді справи, мотивування висновків суду

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2015 року справу прийнято до провадження (Т. 3, а. с. 268).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.06.2016 року задоволено клопотання ОСОБА_1 ..

Призначено по справі судову психологічну експертизу, виконання якої доручено Одеськіому національному університету імені І.І. Мечнікова. Провадження по справі зупинено (Т. 4, а. с. 121 - 122).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.08.2016 року відновлено провадження по справі (Т. 4, а. с. 132).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12.08.2016 року задоволено клопотання ОСОБА_1 ..

Призначено по справі судово-психологічну експертизу, проведення якої доручено експертам-психологам Одеського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Провадження по справі зупинено (Т. 4, а. с. 147).

30.09.2016 року справа повернулася з експертної установи з повідомленням про неможливість проведення експертизи (Т. 4, а. с. 150 152).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2016 року відновлено провадження по справі. Призначено справу до розгляду (Т. 4, а. с. 154).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.10.2016 року задоволено клопотання ОСОБА_1 ..

Витребувано від професорів-психологів Одеського національного університету ім. Мечникова І.І. висновок щодо морально-психологічних страждань ОСОБА_1 та членів його сім`ї внаслідок звільнення з роботи та перебування протягом 26-ти років у стані вимушеного прогулу, з урахуванням усіх життєвих обставин, в яких знаходився позивач (Т. 4, а. с. 238).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.09.2017 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву ОСОБА_1 від 21.02.2017 року (Т. 5, а. с. 80 - 81).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.11.2017 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про забезпечення доказів.

Ухвала суду мотивована відсутністю обґрунтування, які обставини по справі можуть підтвердити свідки та яке значення по справі має проведення експертизи. Також роз`ясненні підстави відмови у витребуванні справ з інших судів (Т. 5, а. с. 130).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2018 року заява ОСОБА_1 про забезпечення доказів від 11.06.2018 року повернута позивачу.

Ухвала суду мотивована тим, що її подано без додержання передбачених ст. 117 ЦПК України вимог. В заяві не визначено чому слід розглядати питання про виклик 30-ти свідків та про витребування судових справ в порядку забезпечення доказів. Відсутні докази та обґрунтування того, що послідуючий виклик свідків буде неможливий (Т. 6, а. с. 11).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.11.2018 року закрито підготовче провадження по справі. Призначено справу до судового розгляду. Частково задоволено клопотання ОСОБА_1 подане у засіданні, але датоване 10.09.2018 року, в частині виклику свідка (Т. 6, а. с. 191 191 зворотна сторона).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2018 року заява ОСОБА_1 від 16.11.2018 року про забезпечення доказів повернута заявнику (Т. 6, а. с. 227 227 зворотна сторона).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2018 року заява ОСОБА_1 від 21.12.2018 року про забезпечення доказів повернута заявникові (Т. 7, а. с. 26 26 зворотна сторона).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.06.2020 року відмовлено у повному обсязі у задоволенні вищезазначених позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Одеський морський торгівельний порт» про визнання незаконними та їх скасування наказів директора Одеського судоремонтного заводу №1, № 1197-к від 18.11.1988 року та № 496-к від 25.04.1989 року, стягнення з ДП «Одеський морський торговельний порт» середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі - 330 427,40 грн., зобов`язання ДП «Одеський морський торговельний порт» через бухгалтерію порту здійснити відрахування із середньомісячного заробітку начальника цеху податки і обов`язкові платежі на користь державних фондів соціального страхування, Пенсійного фонду України за 311 місяців, тобто з 25.04.1989 року до 10.04.2015 року, тобто до дня фактичного поновлення на роботі, про стягнення з ДП «Одеський морський торговельний порт» моральної шкоди у розмірі - 2 708 325,30 грн., що співмірно розміру коштів, виплачених за вимушений прогул, та відповідає сьогоденним розмірам оплати праці керівництва Державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 19.10.1987 року ОСОБА_1 на підставі наказу від 12.10.1987 року № 1023-к переведено з посади начальника дільниці централізованих перевезень та вантажно-розвантажувальних робіт на посаду начальника цеху механізації (Т. 1, а. с. 15, 16 зворотна сторона).

На загальних зборах колективу цеху механізації, оформлених протоколом від 17.11.1988 року № 96, ОСОБА_4 обрано начальником цеху механізації замість ОСОБА_1 .. На підставі вказаного рішення трудового колективу цеху механізації був виданий наказ № 1197-к від 18.11.1988 р., згідно якого ОСОБА_1 звільнявся від займаної посади, а ОСОБА_4 призначався на посаду начальника цеху механізації. Наказом директора Одеського судноремонтного заводу від 25.04.1989 року № 496-к ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підставою стали дострокове звільнення з виборної посади начальника цеху механізації на підставі рішення трудового колективу цеху. Відмова ОСОБА_1 від працевлаштування на інші сім посад, які йому були запропоновані.

Встановлено, що на момент звільнення ОСОБА_1 фактичного скорочення штатів на підприємстві не було. Звільнення відбулося без отримання згоди профспілкового комітету. Таким чином, правомірність посилання в оскарженому наказі від 25 квітня 1989 року № 196-к, як на підставу звільнення, на п. 1 ст. 40 КЗпП УРСР відповідачем не доведена.

Звільнення ОСОБА_1 було погоджене Президією профспілкового комітету, що підтверджене протоколом засідання № 164 від 21 квітня 1989 року, на якому позивач взяв участь.

Суд першої інстанції встановив, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням положень ст. 43 КЗпП УРСР, оскільки відсутня згода саме профспілкового комітету. Це порушення об`єктивно не могло бути усунуте у суді під час розгляду справи, у зв`язку з припиненням діяльності заводу на час звернення позивача до суду лише у 2007 році.

Щодо доводів позивача про причини пропуску строку звернення до суду, суд першої інстанції, пославшись на положення ст. 417 ЦПК України щодо обов`язковості висноків суду касаційної інстанції для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, зазначив наступне.

Після звільнення з посади - 25.04.1989 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду - 15.02.2007 року, тобто майже через 18 років. Оскільки місячний строк звернення до суду пропущено, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами, що саме протягом кожного дня кожного місяця з 214 місяців були наявні поважні обставини, які перешкоджали зверненню до суду.

Наведені позивачем при повторному розгляді справи причини та обставини, на які останній посилається як на поважні причини пропуску строку зверення до суду, не змінилися відносно тих поважних причин, які існували на час розгляду справи касаційним судом.

Суд першої інстанції не вбачав доведеним неможливість звернення позивача до суду, а навпаки визнав доведеним, що ОСОБА_1 з 1991 року по 2007 рік мав необхідні специфічні знання у правозахисній діяльності. Використовував відповідні варіанти дій для досягнення успішних результатів, за що отримав публічне визнання та найкращі характеристики.

Письмовими доказами доведено, що з 1988 року по 1991 рік ОСОБА_1 використовував передбачений тоді радянським законодавством позасудовий засіб захисту порушеного права та звертався зі скаргами до вищестоящих органів. Разом з тим, після розпаду СРСР в 1991 році позивач не звертався до будь-яких органів влади за оскарженням його звільнення, а займався вільно обраними ним видами діяльності, які слугували джерелом доходу для існування (правозахисна, журналістика, юридичні послуги), для реалізації власних потреб та забезпечення життя.

Згідно відповіді з Пенсійного фонду від 11.01.2016 року (Т. 4, а. с. 22) вбачається, що позивачу була нарахована пенсія із заробітної плати за період з 01.05.1984 по 30.04.1989 року, з 01.10.2002 року по 01.12.2002 року, з 01.06.2003 року по 31.03.2005 року, з 01.08.2005 року по 01.08.2005 року, з 01.10.2005 року по 09.04.2006 року та з 01.12.2010 року по 31.07.2013 року. Тобто, і у періоди після його звільнення та до звернення з позовом до суду. Таким чином, позивач після звільнення був офіційно працевлаштований та отримував заробітну плату, яка покладена в розрахунок розміру його пенсії.

Суд першої інстанції зазначив, що після звільнення у квітні 1989 році по час звернення до суду у лютому 2007 році минуло майже 18 років, а до часу вирішення справи по суті у 2020 році минуло більше 30 років. Позивач отримав другу вищу освіту, вільно обрав на майбутнє види діяльності - правозахисну та журналістику, вийшов на пенсію. За час після звільнення змінилася держава, в якій ОСОБА_1 вільно реалізував своє право на труд, припинив існування завод, з якого він був звільнений. Тому, стабільність та прогнозованість суспільних відносин не може бути порушена з метою захисту прав позивача, який без поважних причин пропустив строк звернення до суду.

На підставі викладеного, суд першої інстанції встановив, що позивачем не доведено існування з квітня 1989 року по лютий 2007 року безперервних поважних причин пропуску строку звернення до суду. Тому, в задоволенні позовних вимог про скасування оскаржених наказів та поновлення на роботі необхідно відмовити саме у зв`язку з пропуском місячного строку звернення до суду.

При цьому, суд першої інстанції послався на практику Європейського суду щодо тривалості провадження у національних судах визначено ряд критеріїв, за якими суд оцінює її розумність («Тімотієвич проти України»). Серед них такі: 1) складність справи; 2) поведінка сторін; 3) поведінка державних органів; 4) важливість справи для заявника.

Суд першої інстанції вказав, що строк розгляду даної справи залежав не від складності справи та поведінки державних органів чи поведінки відповідача, а в більшій мірі залежав від поведінки самого позивача, яка детально була описана в рішенні суду (Т. 9, а. с. 216 - 242).

2.13 Короткий зміст вимог апеляційних скарг

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 апелянти просять рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.06.2020 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 апелянти просять рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.06.2020 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 у повному обсязі. Крім того, апелянти просять визнати усі ухвали судді Науменка А.В., які перешкоджали доступу до правосуддя неправомірними, а саме ухвали про відхилення заявленого відводу, про повернення заяв позивачу, про залишення заяв без розгляду, про відмову у витребуванні доказів про про відмову в забезпеченні доказів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 апелянт просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.06.2020 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову в повному обсязі. Крім того, апелянт просить за результатами розгляду апеляційної скарги постановити окремі ухвали відносно судді судду першої інстанції - Науменка А.В., судді апеляційного суду - Дрішлюка А.І., які направити для відповідного реагування на адресу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та Вищої ради правосуддя, Генерального прокурора України та Служби безпеки України.

2.14 Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Апеляційні скарги обґрунтовані тим, що суд першоїї інстанції ухвалив рішення при невідповідності висноків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його представника - адвоката Маркарова І.Р. вказується на те, що: 1) суд перерахував багато фактів, які не мають жодного правового процесуального значення, свідчать про намагання суду спотворити зміст фактичних обставин. Суд не дослідив та не надав оцінку наданим ОСОБА_1 доказам; 2) копія наказу про звільнення, трудова книжка ОСОБА_1 не видавалися, ним не отримані, остаточний розрахунок не проводився. Вказані обставини стали підставою для звернення з позовом до суду у лютому 2007 року; 3) Акт від 26.04.1989 року про відмову від ознайомлення з наказом про звільнення № 496-к від 25.04.1989 року, відмову в отриманні трудової книжки не відповідає фактичним обставинам: - з вказаним у акті наказом ОСОБА_1 ніколи не знайомився; - трудову книжку йому ніколи не пропонували отримати, від її отримання він ніколи не відмовлявся; - Акт ніде не зареєстрований; 4) ОСОБА_1 протягом усього часу розгляду справи неодноразово стверджував, що не мав можливості звернутися до суду у місячний строк, оскільки йому не було вручено копію наказу про звільнення та не видали трудову книжку; 5) суд проігнорував той факт, що посада начальника цеху механізації ніколи не була виборною. Керівники цехів звільнялися лише наказами директора заводу; 6) переобрання начальника цеху підтверджує, що посада начальника цеху не скорочувалася. Відсутні правові підстави для звільнення за скороченням штату; 7) оскільки звільнення є незаконним, ніякого правового значення не має чи могло бути усунено порушення, а саме - надання згоди на звільнення Президієї профспілки, у суді; 8) представник відповідача визнав обставини щодо незаконності звільнення у зв`язку з відсутністю згоди профспілкового комітету; 9) суд безпідставно видалив ОСОБА_1 із зали судових засідань (Т. 10, а. с. 2 12, 14 24).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_3 вказуєтсья на те, що: 1) рішення суду не відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України: - у вступній частині не зазначено представника позивача; - в описовій частині не наведені позиція позивача та заперечення відповідача, заяви учасників справи та процесуальні дії суду; - мотивувальна частина є нечіткою, у ній вказано недостовірну, перекручену інформацію; - резолютивна частина суду не збігається з висновками у мотивувальній частині; 2) апеляційна скарга на перше рішення Приморського районного суду від 04.07.2014 року подана без згоди керівництва підприємства. Касаційна скарга розглянута за відсутності ОСОБА_1 , що позбавило його права захисту. Касаційний суд ухвалив рішення на замовлення зацікавлених осіб; 3) новий розгляд справи судом першої інстанції відбувся під тиском керівництва цього суду. Усі дії головуючого були спрямовані на виконання замовлення відповідача, умисно порушуючи норми ЦПК України, а саме: - позивачу не була направлена ухвала про відкриття провадження у справі; - безпідставно відмовлено у забезпеченні доказів; - безпідставно відмовлено у задоволенні заяв про відвід; 4) новий розгляд справи повинен був проходити об`єктивно, неупереджено щодо з`ясування обставин пропуску строку звернення до суду. Суд безпідставно не прийняв до уваги наданий позивачем Психологічний аналіз життєвих обставин позивача у період 1989 2007 років; 5) суд вийшов за межі позовних вимог, зазначивши, що стабільність та прогнозованість суспільних відносин не може бути порушена з метою захисту права позивача, який без поважних причин пропустив строк звернення до суду, позивачем не доведено існування безперервних поважних причин пропусу строку звернення до суду (Т. 10, а. с. 26 - 36).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 (Т. 10, а.с. 38 41) вказується на те, що: 1) рішення суду ухвалено на виконання кримінального замовлення, за майбутньої підтримки рішення в Одеському апеляційному суді та суді касаційної інстанції; 2) судом неодноразово продемонстровано, що інститут відводу судді не працює; 3) безпідставно не було задоволено клопотання про витребування доказів; 4) суд розглянув справу не згідно з предметом позову, не дослідив усіх обставин та фактів вчинених відповідачем правопорушень; 5) суд проігнорував надані ним докази: - протест Генерального прокурора СРСР на адресу Міністерства флоту СРСР (Т. 2, а. с. 55 56); - звернення голови Комітету Верховної Ради СРСР з законодавства і правопорядку (Т. 2, а. с. 54); - рапорт старшого помічника Генерального прокурора СРСР (Т. 2, а. с. 66 73).

2.15 Узагальнені доводи відповідача в апеляційному суді

ДП «Одеський морський торговельний порт» у відзиві на вищевказані апеляційні скарги просить скарги залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, безпідставність апеляційних скарг. Вказує, що апелянти посилаються на різні статті ЦПК України як правову підставу скасування рішення. ОСОБА_1 посилається на ст. 376 ЦПК України, а його представник адвокат Маркаров І.Р. на ст. 377 ЦПК України. Крім того, самі позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, про що ДП «Одеський морський торговельний порт» неодноразово доводив у запереченнях на позовну заяву, в апеляційній та касаційній скаргах, інших наданих судам процесуальних документах. Які, між тим, були безпідставно залишені без належної уваги та відповідної правової оцінки судами під час попереднього розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону СРСР «Продержавне підприємство (об`єднання)» (далі Закон), введеного в дію з 01.01.1988 року постановою ВР СРСР від 30.06.1987 року №7285-ХІ, на державному підприємстві здійснюється виборність керівників підприємств, структурних одиниць об`єднань, виробництв, цехів, відділень, дільниць, ферм і ланок, а також майстрів і бригадирів. Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що керівники підрозділів - виробництв, цехів, відділень, дільниць, ферм і ланок, а також майстри і бригадири обираються відповідними колективами таємним або відкритим голосуванням на строк до п`яти років і затверджується керівником підприємства. Зазначені керівники можуть достроково звільнятися з посади, які вони замймають, керівником підприємства на підставі рішення колективу відповідного підрозділу.

Правовою підставою переведення ОСОБА_1 на посаду начальника цеху, згідно наказу від 19.10.1987 року, став протокол загальних зборів колективу цеху механізації від 08.10.1987 року, на яких ОСОБА_1 було обрано начальником цеху механізації. Зборами трудового колективу цеху механізації від 17.11.1988 року було обрано нового начальника цеху ОСОБА_4 замість ОСОБА_1 .. Саме протокол вказаних зборів став правовою підставою для видання наказу № 1197-к від 18.11.1988 року про дострокове звільнення ОСОБА_1 з посади начальнику цеху. Тому, твердження позивача про незаконність його звільнення з посади начальника цеху повністю спростовуються положеннями вищевказаного Закону.

Відповідно до ст. 118 КЗпП Української РСР, в редакції від 27.05.1988 року, робітникам і службовцям, звільненим від роботи внаслідок обрання їх на виборні посади в державних органах, а також партійних, профспілкових, комсомольських, кооперативних та інших громадських організаціях надається після закінчення їх повноважень за виборною посадою попередня робота (посада), а при її відсутності інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою працівника, на іншому підприємстві, в установі, організації. ОСОБА_1 після дострокового звільнення з посади начальника цеху механізації у період з 28.02.1989 року по 24.03.1989 року неоднарозаово пропонувалися нові посади на заводі, від яких останній відмовився. Підставою для видання наказу від 25.04.1989 року № 196-к стало дострокове звільнення ОСОБА_1 з виборної посади начальника цеху механізації на підставі рішення трудового колективу цеху, відмова ОСОБА_1 від працевлаштування на іншіх сьоми посадах, які йому були запропоновані. У відповідності до п. п. 2, 3 Роз`яснень Секретаріату ВЦРПС, Державного комітету СРСР з праці та соціальних питань від 29.04.1988 року № 15/13-41, за відсутності іншої посади або відмови від працевлаштування на даному підприємстві працівники, зазначені у п. 3 даного Роз`яснення, звільняються з такого підприємства за п. 1 ст. 33 КЗпП РРФСР за скороченням штату. Тому, наведені в оскарженому наказі підстави звільнення за скороченням штату були вимогою діючого на час видання наказу законодавства. Від отримання трудової книжки ОСОБА_1 за власним бажанням відмовився.

В апеляційний скаргах крім припущень, особистих оціночних суджень не зазначено в чому саме полягає незаконність рішення суду першої інстанції. Не відповідає дійсності, спростовуюється матеріалами справи твердження про те, що позивач не був сповіщений про судове засідання, призначене на 26.06.2020 року. Не зазначено, у чому саме полягає неповне з`ясування обставин справи, які обставини є недоведеними, які висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апеляційні скарги фактично містять ті самі ж, безпідставні доводи та припущення позивача, викладені у численних заявах про відвід, апеляційних та касаційних скаргах на ухвали суду першої інстанції, яким була надана відповідна оцінка, у тому числі судом апеляційної та касаційної інстанцій. ОСОБА_1 оскаржив майже усі процесуальні ухвали суду першої інстанції. Не є підставами для апеляційного оскарження припущення позивача, його адвоката та представника за довіреністю про начебто існування певних обставин, не підтверджених належними та допустими доказами, наявність скарг, заяв на суддю, поданих у зв`язку із розглядом справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними. Накази від 18.11.1988 року № 1197-к та від 25.04.1989 року № 196-к повністю відповідають вимогам чинного та той час трудового законодавства. У тому числі, в частині процедури звільнення з виборної посади та загалом із заводу. Посилання позивача на Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на пдіприємствах, установах і організаціях,затверджену постановою КМ України від 27.04.1993 року є безпідставним, оскільки вона прийнята після звільнення позивача.

Суд касаційної інстанції під час попереднього касаційного розгляду справи звернув увагу на строки звернення ОСОБА_1 з позовом до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України, наведені в ухвалі від 23.09.2015 року вказівки касаційного суду є обов`язковими як для суду першої інстанції, так і для суду апеляційної існтації під час нового розгляду справи. ДП «Одеський морський торговельний порт» нагалошує на тому, що жодні викладені позивачем обставини не свідчать про наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду, про застосування якого було розроблено заяву відповідачем. Позивачем не доведено відсутність у нього протягом 18 років тридцяти робочих днів можливості звернутися з позовом до суду. У той час як за його зверненням був внесений протест прокурора від 30.09.1991 року. ОСОБА_1 представляв інтереси Одеського судноремонтного заводу «Україна» у суді з приводу розливу нафти, яка сталася 11.04.2000 року в акваторії Одеського морського торговельного порту.

У порушення вимог, передбачених ст. 49 ЦПК України, позивач після направлення справи на новий розгляд одночасно змінив і підстави, і предмет позову. Збільшений розмір відшкодування моральної шкоди з 50 000 грн. до 2 708 325,30 грн. обґрунтовано не обставинами пов`язаними із його звільненням, викладеними в уточненій позовній заяві від 10.07.2013 року, а вже новими підставами діями відповідача під час розгляду справи. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди також є безпідставними. Не надано доказів її завдання. Не зазначено у чому ж саме полягає завдана позивачу моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю вона завдана, виходячи з яких міркувань визначений грошовий еквівалент відшкодування моральної шкоди (Т. 10, а. с. 72 89).

2.16 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.08.2020 року для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: - суддя-доповідач Дрішлюк А.А.; - судді члени колегії Громік Р.Д., Драгомерецький М.М. (Т. 10, а. с. 43).

Згідно ухвали Одеського апеляційного суду від 01.09.2020 року суддя-доповідач Дрішлюк А.І. заявив собі самовідвід (Т. 10, а. с. 44 45).

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2020 року для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: - суддя-доповідач Заїкін А.П.; - судді члени колегії Громік Р.Д., Драгомерецький М.М. (Т. 10, а. с. 46 - 47).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.09.2020 року апеляційна скарга ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_3 в частині оскарження ухвал суду першої інстанції залишена без руху. Запропоновано апелянтам конкретизувати дати постановлення ухвал суду першої інстанції, які вони просять визнати неправомірними, в чому полягає їх незаконність та необгрунтованість (Т. 10, а. с. 48 48 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.09.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника - адвоката Маркарова І.Р., апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_3 , апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.06.2020 року (Т. 10, а. с. 49 49 зворотна сторона).

15.09.2020 року до Одеського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про обов`язковий розгляд справи з повідомленням (викликом) її учасників (Т. 10, а. с. 55 56).

21.09.2020 року (Т. 10, а. с. 101 102) до Одеського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 , адресована голові суду, про необхідність проведення службового розслідування в Одеському апеляційному суду, пов`язаного із зникненням, як на думку заявника, повного тексту листа-відповіді Ради суддів України від 21.05.2019 року щодо наявності конфлікту інтересів у судді Науменка А.В. (у справі наявний один титульний аркуш листа, замість чотирьох аркушів листа). На вказану заяву ОСОБА_1 була надана відповідь Голови Одеського апеляційного суду від 23.09.2020 року щодо незалежності судів від будь-якого незаконного впливу під час здійснення правосуддя та передачу вищевказаної заяви на розгляд судді Заїкіну А.П. (Т. 10, а. с. 100).

28.09.2020 року до Одеського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 щодо помилкового посилання в апеляційній скарзі його та адвоката Маркарова І.Р. на ст. 377 ЦПК України замість правильного ст. 376 ЦПК України (Т. 10, а. с. 113).

До Одеського апеляційного суду 28.09.2020 року надійшла в рукописному вигляді заява ОСОБА_1 (Т. 10, а. с. 114 116), а 29.09.2020 року надійшла в надрукованому вигляді (Т. 10, а. с. 117 119) заява ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 про усунення недоліків апеляційної скарги на ухвали суду першої інстанції. У вказаних заявах зазначено чотирнадцять ухвал суду першої інстанції, дати їх постановлення та в чому полягає їх незаконність і необґрунтованість.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.09.2020 року закінчено підготовку апеляційного розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції. Призначено розгляд справи на 30.10.2020 року о 10 годині 00 хвилин. Визначено викликати у судове засідання учасників справи (Т. 10, а. с. 120 120 зворотна сторона).

02.10.2020 року до Одеського апеляційного суду надішла заява ОСОБА_1 про виклик двох свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які наприкінці 1980-х років працювали у штаті ІТР СРЗ-1 та були свідками багатьох обставин відносно спірних правовідносин по предмету спору у даній справі (Т. 10, а. с. 123).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.10.2020 року прийнято до провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16.07.2018 року про повернення заяви про забезпечення доказів заявникові, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 15.08.2018 року про відхилення заяви про відвід та передачу заяви про відвід на розгляд іншого судді, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 17.08.2018 року про відмову у задоволені заяви про відвід, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2018 року про відхилення заяви про відвід та передачу заяви про відвід на розгляд іншого судді, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11.09.2018 року про відмову у задоволенні заяви про відвід, на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 27.09.2018 року про залишення заяви про відвід без розгляду, на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16.11.2018 року про відхилення заяви про відвід та передачу заяви про відвід на розгляд іншого судді, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 19.11.2018 року про відмову в задоволенні заяви про відвід, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 21.11.2018 року про повернення заяви про забезпечення доказів заявникові, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2018 року про залишення заяви про відвід без розгляду, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2018 року про повернення заяви про забезпечення доказів заявникові, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08.04.2019 року про залишення заяви про відвід без розгляду, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12.05.2020 року про залишення заяви про відвід без розгляду та ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11.06.2020 року про залишення заяви про відвід без розгляду. Визначено сповістити сторони та осіб, які беруть участь у справі, про дату, час та місце судового засідання. Вказаною ухвалою апеляційного суду визначено, що вказана апеляційна скарга прийнята до провадження як заперечення на вищезазначені ухвали суду першої інстанції, які не підлягають оскарженню окремо від рішення суду (Т. 10, а. с. 126 127 зворотна сторона).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 2 ч. 4 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ, що виникають з трудових правовідносин.

Відповідно п. 2 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових правовідносин.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 5 цієї частини.

Дана справа пов`язана з трудовими правовідносинами, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

За правилами, передаченими ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотання однієї із сторін або за власною ініціативою суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Як зазначалося вище, відповідно до ухвали Одеського апеляційного суду від 29.09.2020 року закінчено підготовку апеляційного розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції. Призначено розгляд справи на 30.10.2020 року о 10 годині 00 хвилин з викликом у судове засідання учасників справи.

29.10.2020 року до апеляційного суду надійшла заява ДП «Одеський морський торговельний порт» про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженням в Україні карантину через спалах коронавірусної інфекції (Т. 10, а. с. 133 134).

Розгляд справи, призначений на 30.10.2020 року, було відкладено на 06.11.2020 року на 10 годину 00 хвилин (Т. 10, а. с. 137).

ДП «Одеський морський торговельний порт» було направлено, а ОСОБА_1 отримав особисто 30.10.2020 року, лист про те, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», зі мінами від 22.07.2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідеміологічних заходів на території із значним поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», рішення Ради суддів України від 17.03.2020 року № 19, постанови головного державного санітарного лікаря України № 16 від 09.05.2020 року, рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайної ситуації від 15.10.2020 року, на підставі рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16.10.2020 року, Головою Одеського апеляційного суду видано розпорядження від 20.10.2020 року № 12 «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду». Пунктами 1, 5, 6 вказаного розпорядження передбачено тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідеміологічної небезпеки «помаранчевий» або «червоний» зупинити розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. Рекомендовано учасникам судових процесів: - подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними у справі матеріалами; - утриматися від відвідування приміщення суду, особливо за наявності захворювання (втрата нюху та смаку, слабкість, кашель, задуха, утруднення дихання, підвищення температури тіла тощо); - брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використання власних технічних засобів у порядку, передбаченому ст. 212 ЦПК України, на підставі відповідної заяви. Дана рекомендація особливо стосується випадків, коли інтереси учасників справи представляють адвокати, які мають технічну можливість підключення до системи відеоконференцзв`язку EasyCon (Т. 10, а. с. 138 - 139, 140).

05.11.2020 року до апеляційного суду надійшли заяви ОСОБА_1 про перенесення судового розгляду справи, в яких останній надав оцінку заяві відповідача про відкладення призначеного на 30.10.2020 року розгляду справи. Вказав на те, що крім посилання на введення в державі карантину, заява не містить будь-якого обгрунтування необхідності відкладення розгляду справи. Вважає, що фактично судове засідання було зірване з вини відповідача. Про скасування розгляду справи його не повідомили, не пояснили стороні позивача коли, на якій підставі відбулося незрозуміле для нього перенесення розгляду справи. Вказане є доказом упередженості колегії апеляційного суду до позивача. Щодо відкладення розгляду справи на 06.11.2020 року, вважає, що таке дійсно є необхідним, але на більш пізній час у зв`язку з поширенням коронавірусної інфекції, коли спаде хвиля високого ступеню інфікування. Відносно проведення судового засідання в режимі відеоконференції вважає, що це можливе лише за згодою усіх учасників справи та при наявності технічної можливості, якої у сторони позивача немає. Просить без його участі справу не розглядати. Також посилається на необхідність постановлення окремої ухвали щодо дій суддів Кічмаренка С.М., ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , яку направити до Вищої ради правосуддя та Генеральної прокуратури України для відповідного реагування (Т. 10, а. с. 144 146, 147, 148).

05.11.2020 року електронною поштою, 06.11.2020 року кур`єрською поштою від ДП «Одеський морський торговельний порт» до апеляційного суду надійшла заява про відкладення розгляду з клопотанням про участь представника порту ОСОБА_13 , який зареєструвався у системі відеоконференцзв`язку EasyCon за відповідною електронною адресою, в наступному судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами Одеського апеляційного суду. Заява обґрунтована запровадженням в Україні карантину через спалах коронавірусної інфекції (Т. 10, а. с. 151 - 153, 158 160).

Розгляд справи, призначений на 06.11.2020 року, відкладено на 04.12.2020 року на 10 годину 00 хвилин (Т. 10, а. с. 170).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.11.2020 року задоволено клопотання ДП «Одеський морський торговельний порт» про проведення судового засідання, призначеного на 04.12.2020 року на 10 годину 00 хвилин, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» (Т. 10, а. с. 173 174 зворотна сторона). Копію вказаної ухвали направлено сторонам по справі (Т. 10, а. с. 175). Матеріали справи містять відомості про отримання вказаної ухвали ДП «Одеський морський торговельний порт» - 16.11.2020 року (Т. 10, а.с. 176), ОСОБА_1 14.11.2020 року (Т. 10, а. с. 177).

01.12.2020 року до Одеського апеляційного суду надійшли заяви ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_3 про відвід колегії суддів і всього складу суддів Одеського апеляційного суду та зміну апеляційної підсудності справи (Т. 10, а. с. 178 181).

У зв`язку з тим, що суддя член колегії Громік Р.Д. знаходився на лікарняному, невизначеності терміну знаходження судді Громіка Р.Д. на лікарняному, виходячи з положень ч. 7 ст. 40 ЦПК України щодо негайного вирішення питання про відвід, згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2020 року для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: - суддя-доповідач Заїкін А.П.; - судді члени колегії Драгомерецький М.М., Князюк О.В. (Т. 11, а. с. 1 2).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.12.2020 року заяви ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_3 про відвід колегії суддів і всього складу суддів Одеського апеляційного суду та зміну апеляційної підсудності справи повернуто без розгляду (Т. 11, а. с. 3 9).

03.12.2020 року до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженням в державі карантину. ОСОБА_1 наполягає на розгляді справи за його обов`язкової участі (Т. 11, а. с. 11).

04.12.2020 року до апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженням в Україні карантину (Т. 11, а. с. 44).

04.12.2020 року судове засідання не відбулося у зв`язку з відсутністю судді члена колегії Князюка О.В.. Розгляд справи відкладено на 18.12.2020 року (Т. 11, а. с. 47 49).

04.12.2020 року електронною поштою, 07.12.2020 року кур`єрською поштою від ДП «Одеський морський торговельний порт» до апеляційного суду надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 19.12.2021 року, в режимі відеоконференції поза межами Одеського апеляційного суду. Заява обґрунтована запровадженням в Україні карантину через спалах коронавірусної інфекції (Т. 11, а. с. 54 - 56, 67 68).

Судове засідання, призначене на 18.12.2021 року, не відбулося у зв`язку із знаходженням судді-доповідача Заїкіна А.П. у відпустці (Т. 11, а. с. 104, 105).

Після виходу судді-доповідача з відпустки слідуюче судове засідання було призначене на 29.01.2021 року.

18.01.2021 року кур`єрською поштою від ДП «Одеський морський торговельний порт» до апеляційного суду надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 19.12.2021 року, в режимі відеоконференції поза межами Одеського апеляційного суду. Заява обґрунтована запровадженням в Україні карантину через спалах коронавірусної інфекції (Т. 11, а. с. 115 116).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.01.2021 року задоволено клопотання ДП «Одеський морський торговельний порт» про проведення судового засідання, призначеного на 29.01.2021 року на 10 годину 00 хвилин, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» (Т. 11, а. с. 125 126 зворотна сторона). Копію вказаної ухвали направлено сторонам по справі (Т. 11, а. с. 127).

25.01.2021 року до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про відвід суддів Заїкіна А.П., Драгомерецького М.М. (Т. 11, а. с. 129 130).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.01.2021 року визнано необґрунтованою заяву ОСОБА_1 про відвід суддів Драгомерецького М.М., Заїкіна А.П..

Справу передано до канцелярії апеляційного суду для визначення у встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України порядку судді для вирішення питання про відвід (Т. 11, а. с. 134 138).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.02.2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід суддів Драгомерецького М.М., Заїкіна А.П. (Т. 11, а. с. 140 141 зворотна сторона).

Після постановлення вищевказаної ухвали слідуюче судове засідання призначене на 05.03.2021 року.

01.02.2021 року до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про відвід суддів Заїкіна А.П., Драгомерецького М.М., Князюка О.В. (Т. 11, а. с. 146 148).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.02.2021 року визнано необґрунтованою заяву ОСОБА_1 про відвід суддів Драгомерецького М.М., Заїкіна А.П., Князюка О.В..

Справу передано до канцелярії апеляційного суду для визначення у встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України порядку судді для вирішення питання про відвід (Т. 11, а. с. 151 1155).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.02.2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід суддів Заїкіна А.П., Драгомерецького М.М., Князюка О.В. (Т. 11, а. с. 157 159).

У судовому засіданні, призначеному на 05.03.2021 року, ОСОБА_1 , його представники адвокат Маркаров І.Р. та за довіреністю ОСОБА_3 підтримали вимоги апеляційних скарг за викладених в них доводів.

Представник ДП «Одеський морський торговельний порт» у судовому засіданні вважав необхідним апеляційні скарги залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін, за викладених у відзиві на апеляційні скарги доводів.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на них, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , апеляційна скарга ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 та апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

19 жовтня 1987 року ОСОБА_1 на підставі наказу від 12 жовтня 1987 року № 1023-к переведено з посади начальника дільниці централізованих перевезень та вантажно-розвантажувальних робіт на посаду начальника цеху механізації Одеського судноремонтного заводу імені «50-річчя Радянської України» (далі Завод).

Відповідно до протоколу загальних зборів трудового колективу цеху механізації від 17 листопада 1988 року № 96 ОСОБА_4 обрано начальником цеху механізації замість ОСОБА_1 ..

На підставі вищевказаного рішення загальних зборів трудового колективу цеху механізації був виданий наказ № 1197-к від 18.11.1988 р., згідно якого ОСОБА_1 звільнявся від займаної посади на заводі, а ОСОБА_4 призначався на посаду начальника цеху механізації заводу.

З 22.11.1988 року по 13.02.1989 року ОСОБА_1 був на лікарняному.

Після одуження, у зв`язку з необранням ОСОБА_1 на посаду начальника цеху механізації, йому неодноразово у період з 28 лютого 1989 року по 24 березня 1989 року пропонували інші посади: - інженера 1 кат. ЗМО - оклад 180 карб. (лист від 28.02.1989 р.); - заступника начальника цеху плавзасобів - оклад 210 карб. (лист від 02.03.89 р.); - майстер УКК - оклад 170 карб. (лист від 02.03.1989 р.); - начальника навчально-виробничої практики - оклад 200 карб. (лист від 02.03.1989 р.); - заступника начальника РЕУ - оклад 200 карб. (лист від 03.03.1989 р.); - заступника начальника цеху плавзасобів - оклад 215 карб. + 25 карб, надбавка (лист від 16 та 24.03.1989 р.). Від вказаних посад позивач письмово відмовився (Т. 1, а. с. 129 -169).

Наказом від 25 квітня 1989 року № 196-к ОСОБА_1 звільнено з роботи на заводі згідно п. 1 ст. 40 КЗпП УРСР. Підставами звільнення стали: - дострокове звільнення ОСОБА_1 з виборної посади начальника цеху механізації на підставі рішення трудового колективу цеху; - відмова ОСОБА_1 від працевлаштування на інші запропоновані посади.

Звільнення ОСОБА_1 із заводу було погоджене Президією профспілкового комітету, що підтверджене протоколом засідання № 164 від 21 квітня 1989 року, на якому позивач взяв участь. Разом з тим, діюче на час звільнення трудове законодавство вимагало надання згоди на звільнення профспілкового комітету.

Фактичного скорочення посади начальника цеху механізації на час звільнення ОСОБА_1 з роботи на підприємстві не відбулося.

Згідно наданого відповідачем Акту від 26 квітня 1989 року, складеного начальником відділу кадрів Одеського заводу, інспектором та старшим інспектором відділу кадрів, ОСОБА_1 у присутності начальника відділу кадрів, та інспекторів відділу кадрів був ознайомлений з наказом про звільнення із заводу під розпис та відмовився від отримання своєї трудової книжки зі словами: «моя трудовая книжка будет храниться здесь» (Т. 1, а. с. 166).

При звільненні ОСОБА_1 не отримав трудову книжку. Належним чином оформлена трудова книжка зберігається у відповідача.

Матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_1 , після його звільнення, до відповідача із заявою про видачу трудової книжки, направлення її поштою за вказаною ним адресою, відмови у цьому з боку відповідача, а також звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про порушення відповідачем ст. 47 КЗпП і зобов`язання видати належним чином оформлену трудову книжку.

Належним чином оформлену копію трудової книжки, із записом про його звільнення, ОСОБА_1 отримав від відповідача у 1998 році під час вступу до Одеської Національної юридичної академії про, що позивач сам зазначив у позові.

З позовом про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення на роботі ОСОБА_1 звернувся до суду - 15.02.2007 року.

Між сторонами виникли трудові правовідносини щодо звільнення працівника з роботи за ініціативою адміністрації підприємства, установи, організації за п. 1 ст. 40 КЗпП України, в редакції на час звільнення.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За правилами, передбаченими п. 1 ст. 40, ч. ч. 1, 2 ст. 43 КЗпП УРСР, в редакції чинній на час звільнення, трудовий договір укладений на невизначений строк, а також трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані адміністрацією підприємства, установи, організації у випадку ліквідації підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розірвання трудового договору з ініціативи адміністрації підприємства, установи, організаціїне допускається без попередньої згоди фабричного, заводського, місцевого комітету професійної спілки, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР.

Розірвання трудового договору з порушенням вимог частини першої статті 43 цього Кодексу є незаконним, а звільнений працівник підлягає поновленню на попередній роботі (стаття 234).

На момент звільнення ОСОБА_1 порядок вирішення трудових спорів регулювався главою XV КЗпП УРСР «Трудові спори» (ст. ст. 221 - 242) та Положенням про порядок розгляду трудових спорів, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 20.05.1974 року (далі Положення).

Стаття 240 КЗпП УРСР та розділ VIII Положення визначали, що трудові спори по заявам працівників, які займають посади, передбачені в переліку №1 додатку №1 до цього Положення (п. 3 - Начальники цехів та їх заступники) з питань звільнення розглядаються вищестоящими у порядку підлеглості органами.

Працівник такої категорії з питань поновлення на роботі повинен був звернутися у вищестоящий у порядку підлеглості орган у місячний строк з дня отримання наказу (ч. 1 ст. 232 КЗпП УРСР), а цей орган зобов`язаний розглянути трудовий спір не пізніше 10 днів з дня отримання заяви і про наслідки розгляду негайно повідомити зацікавленого працівника (ст. 42 Положення).

У разі визнання звільнення незаконним вищестоящий у порядку підлеглості орган зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на попередній роботі та виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за три місяця (ст. ст. 234 - 235 КЗпП УРСР, п. п. 44 - 45 Положення).

18 лютого 1992 року був прийнятий Закон України «Про внесення змін і доповнень, що стосуються розгляду індивідуальних трудових спорів, до Кодексу законів про працю Української РСР та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів», яким була скасована ст. 240 КЗпП, яка визначала порядок розгляду трудових спорів вищестоящими у порядку підлеглості органами.

28 червня 1996 року була прийнята Конституція України, згідно якої юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст. 124 Конституції України). Судам підвідомчі всі спори по захист прав і свобод громадян. Суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції про те, що звільнення ОСОБА_1 з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП УРСР відбулося з порушенням діючого на час звільнення з роботи трудового законодавства. Разом з тим, позивач звернувся до суду з позовом з пропуском встановленого законодавством строку звернення до суду. Поважні причини для повновлення вказаного строку відсутні.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про необхідність відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із пропуском строку звернення до суду.

Вимоги про стягнення відшкодування моральної шкоди є похідними від вищевказаних позовних вимог про поновлення на роботі, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в їх задоволенні.

3.4 Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційних скаргах та прийняття аргументів відзиву на апеляційні скарги

Колегія суддів погоджується з доводами апелянтів про те, що переобрання начальника цеху підтверджує, що посада начальника цеху не скорочувалася, а тому відсутні правові підстави для звільнення за скороченням штату. Однак, вказані доводи апелянтів узгоджуються з висновками суду першої інстанції про те, що на час звільнення ОСОБА_1 з роботи фактичного скорочення посади начальника цеху механізації на підприємстві не відбулося.

Щодо доводів апелянтів про те, що суд проігнорував той факт, що посада начальника цеху механізації ніколи не була виборною, керівники цехів звільнялися лише наказами директора заводу колегія суддів зазначає, що вони спростовуються тим, що ОСОБА_1 визнав обставини щодо його переведеннязгідно наказу від 12 жовтня 1987 року № 1023-к з посади начальника дільниці централізованих перевезень та вантажно-розвантажувальних робіт на посаду начальника цеху механізації заводу, який було видано на підставі рішення загальних зборів трудового колективу цеху механізації про обрання його начальником цеху (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). За аналогічною процедурою, на загальних зборах трудового колективу цеху механізації заводу було прийнято рішення про звільнення з посади начальника цеху ОСОБА_1 та обрання начальником цеху ОСОБА_4 ..

Щодо доводів апелянтів про те, що ОСОБА_1 не мав можливості звернутися до суду у місячний строк, оскільки копія наказу про звільнення, трудова книжка йому не видавалися, ним не отримані, остаточний розрахунок не проводився, вказані обставини стали підставою для звернення з позовом до суду у лютому 2007 року, колегія суддів, виходячи з положень ч. 5 ст. 411 ЦПК України щодо обов`язковості висновків суду касаційної інстанції для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, зазначає наступне.

Вказані доводи спростовуються встановленими по справі обставинами про те, що належним чином оформлену копію трудової книжки, із записом про звільнення, ОСОБА_1 отримав від відповідача у 1998 році під час вступу до Одеської Національної юридичної академії, про сам позивач зазначив у позові. Таким чином, позивач з цього часу вже був обізнаний про підстави його звільнення. Непроведення остаточного розрахунку для правильного вирішення спору по даній справі не має правового значення. Як вказувалося вище, матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_1 , після його звільнення, до відповідача із заявою про видачу трудової книжки, направлення її поштою за вказаною ним адресою, відмови у цьому з боку відповідача, а також звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про порушення відповідачем ст. 47 КЗпП і зобов`язання видати належним чином оформлену трудову книжку.

Щодо доводів апелянтів про те, що рішення суду за своїм змістом не відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України, позивачу не була направлена ухвала про відкриття провадження у справі, колегія суддів зазначає, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України. Вказані доводи до цих підстав не відносяться.

Доводи апелянтів про те, що апеляційна скарга на перше рішення Приморського районного суду від 04.07.2014 року подана без згоди керівництва підприємства, касаційна скарга розглянута за відсутності ОСОБА_1 , що позбавило його права захисту, касаційний суд ухвалив рішення на замовлення зацікавлених осіб, колегія суддів відхиляє, оскільки вказане не відноситься до нового розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій.

На припущеннях засновані доводи апелянтів про те, що новий розгляд справи судом першої інстанції відбувся під тиском керівництва цього суду, рішення суду ухвалено на виконання кримінального замовлення, за майбутньої підтримки рішення в Одеському апеляційному суді та суді касаційної інстанції, а тому вказані доводи відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апелянтів про те, що суд першої інстанції намагався спотворити зміст фактичних обставин, суд не дослідив та не надав оцінку наданим ОСОБА_1 доказам, ніякого правового значення не має чи могло бути усунено порушення - надання згоди на звільнення Президією профспілки у суді, представник відповідача визнав обставини щодо незаконності звільнення у зв`язку з відсутністю згоди профспілкового комітету, новий розгляд справи повинен був проходити об`єктивно, неупереджено, суд розглянув справу не згідно з предметом позову, вийшов за межі позовних вимог, зазначивши, що стабільність та прогнозованість суспільних відносин не може бути порушена з метою захисту права позивача, який без поважних причин пропустив строк звернення до суду, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Вказані доводи зводяться лише до переоцінки доказів, незгоди апелянтів з висновками суду першої інстанції іне мають наслідком зміни або скасування рішення суду першої інстанції.

Щодо доводів ОСОБА_1 про безпідставне видалення його із зали судового засідання, то колегій суддів зазначає, що вони суперечать положенням ч. 3 ст. 7, ч. 4 ст. 214, ч. 3 ст. 26 ЦПК України, відповідно до яких суд може видалити із зали судових засідань осіб, які перешкоджають веденю судового засідання, здійсненню прав або виконання обов`язків учасників судового процесу або судді, порушують порядок у залі суду. Головуючий вживає заходів для забезпечення в судовому засіданні належного порядку. Учасники судового процесу, а також інші особи, присутні в залі судового засідання, зобов`язані беззаперечно виконувати розпорядження головуючого, додержуватися в судовому засіданні встановленого порядку та утримуватися від буль-яких дій, що свідчить про явну зневагу до суду або встановлених у суді правил.

Щодо заперечень апелянтів ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 на ухвалу суду першої інстанції від 16.07.2018 року про повернення заявникові заяви про забезпечення доказів, ухвалу від 15.08.2018 року про відхилення заяви про відвід та передачу заяви про відвід на розгляд іншого судді, ухвалу від 17.08.2018 року про відмову у задоволені заяви про відвід, ухвалу від 10.09.2018 року про відхилення заяви про відвід та передачу заяви про відвід на розгляд іншого судді, ухвалу від 11.09.2018 року про відмову у задоволенні заяви про відвід, ухвалу від 27.09.2018 року про залишення заяви про відвід без розгляду, ухвалу від 16.11.2018 року про відхилення заяви про відвід та передачу заяви про відвід на розгляд іншого судді, ухвалу від 19.11.2018 року про відмову в задоволенні заяви про відвід, ухвалу від 21.11.2018 року про повернення заяви про забезпечення доказів заявникові, ухвалу від 10.12.2018 року про залишення заяви про відвід без розгляду, ухвалу від 21.12.2018 року про повернення заяви про забезпечення доказів заявникові, ухвалу від 08.04.2019 року про залишення заяви про відвід без розгляду, ухвалу від 12.05.2020 року про залишення заяви про відвід без розгляду та ухвалу від 11.06.2020 року про залишення заяви про відвід без розгляду, колегія суддів зазначає, що за результатами вивчення матеріалів справи колегія суддів приходить до висновку про те, що постановлення вказаних ухвал не призвело до ухвалення судом першої існтанції незаконного та необґрунтованого рішення.

Крім того, колегія суддів зазначає, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його представника адвоката Маркарова І.Р. заявлено клопотання про виклик до апеляційної інстанції низки свідків за відповідним списком, додатково наданим колегії суддів (Т. 10, а. с. 23). У подальшому, а саме 02.10.2020 року до апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про виклик свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , в якому заявник вказує, що останні наприкінці 80-х років працювали у штаті інженерно-технічних працівників заводу, а тому були свідками багатьох обставин щодо спірних правовідносин.

Однак, на стадії вирішення клопотань ОСОБА_1 на задоволенні вказаного клопотання не наполягав та не підтримав його. Апеляційний суд також приймає до уваги, що обставинам справи про обрання ОСОБА_1 та його звільнення з посади начальника цеху механізації суд першої інстанції надав належну оцінку, визнавши звільнення ОСОБА_1 з посади начальника цеху механізації незаконним. У вищевказаному клопотанні не вказується про те, що пояснення вказаних свідків можуть спростувати висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Разом з тим, колегія суддів надає критичної оцінки щодо наявному у справі Акту від 26.04.1989 року про відмову ОСОБА_1 від ознайомлення з наказом про звільнення № 496-к від 25.04.1989 року, його відмову в отриманні трудової книжки (Т. 1, а. с. 166). Колегія суддів має обґрунтовані сумніви щодо його належності та допустимості як доказу, оскільки у вказаному акті вказано, зокрема: «…про його звільнення за скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП УРСР, про що мається його підпис на копії наказу (копію наказ отримав)…». Разом з тим, матеріали справи не містять копію наказу про звільнення ОСОБА_1 , на якій міститься підпис позивача про його отримання, і яка була надана позивачу під час його звільнення. ОСОБА_1 зазначає, що копію наказу про його звільнення ним було отримано лише у лютому 2007 року. Вказані доводи позивача не спростовано відповідачем. Тому, доводи апелянтів, вказані в даному абзаці, є обґрунтованими.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг є частково обґрунтованими, а тому вони підлягають частковому задоволенню.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) дійшла висновку, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити шляхом виключення із мотивувальної частини рішення Приморського районного суду міста Одеси від 26 червня 2020 рокуобгрунтування з посиланням суду першої інстанції на Акт від 26.04.1989 року (Т. 1, а. с.166).

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми процесуального права щодо оцінки Акту від 26.04.1989 року (Т. 1, а. с. 166), що у свою чергу частково призвело до неправильного обґрунтування підстав відмови в задоволенні позову, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні. З мотивувальної частини рішення суду першої інстанції необхідно виключити посилання на Акт від 26.04.1989 року (Т. 1, а. с. 166).

В решті рішення необхідно залишити без змін.

Щодо заяви ОСОБА_1 про необхідність проведення службового розслідування в Одеському апеляційному суду у зв`язку із, як на думку, заявника знищенням або викраденням аркушів листа-відповіді Ради суддів України від 21.05.2019 року № 9рс-400/19-вих., необхідно зазначити, що вказаний лист у повному обсязі міститься у виділених матеріалах, том 4, аркуші справи 121 122.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський

апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 26 червня 2020 року задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 26 червня 2020 року змінити в мотивувальній частині.

Виключити з мотивувальної частини рішення обгрунтування з посиланням суду першої інстанції на Акт від 26.04.1989 року (Т. 1, а. с .166).

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 16 березня 2021 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: М. М. Драгомерецький

О. В. Князюк