ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/1372/21
Провадження № 2/210/998/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"19" липня 2021 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Сільченко В. Є. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезгаданим позовом 15.03.2021 року, в уточненій редакції якого від 26.03.2021 року просив визнати недійсним договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від 19 квітня 2013 року за номером 607, посвідчений приватним нотаріусом Колесніковою Наталією Леонідівною.

Позов обґрунтовано тим, що на праві власності йому належала квартира АДРЕСА_2 , частка якої перейшла у його власності після смерті матері ОСОБА_3 в порядку спадкування та частка на підставі договору дарування , укладеному між ним та його рідною сестрою у березні 1997 року. 01.03.1997 року з відповідачем ОСОБА_4 він уклав шлюб, від якого мають двох дітей, один з яких досяг повноліття. У зв`язку з тим, що з метою виконання рішення суду, на його майно мав бути накладений арешт, він вирішив подарувати спірну квартиру дітям, але через деякі складнощі з оформленням договору на неповнолітніх осіб, 19 квітня 2013 року вирішено було укласти договір дарування з його дружиною. При укладенні договору він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення - сподівався, що його дружина буде піклуватися про їхніх спільних дітей, проживаючи разом із ними у подарованій квартирі. Проте, після укладення договору дарування, отримавши нерухоме майно, навесні 2019 року вона вирішила розірвати шлюб та має намір продати спірну квартиру. Матеріальної допомоги відповідач не утримання дітей, які мешкають разом із ним, не надає, тому він змушений був звернутися до суду щодо примусового стягнення аліментів. Отже, він не мав наміру надавати фінансову підтримку відповідачу, а спірний договір укладений тому, що відповідач є матір`ю дітей. Проте, відповідача не мала наміру використовувати дане житло для проживання разом із дітьми, піклуватися про них, тому ним невірно були сприйняті обставини спірного правочину. Крім того, цей договір істотно погіршив права дітей, тому звернувся до суду з позовом.

Сторони в судове засідання не викликались.

Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідач ОСОБА_4 11.10.2019 року змінила після державної реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 прізвище на « ОСОБА_6 » (а.с. 52,53).

У відзиві на позов відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти позову, посилаючись на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, який при розірванні договору дарування складає один рік, який сплинув 20.04.2014 року. Навіть у разі відрахування строку позовної давності від дати розірвання шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк позовної давності сплинув 23.04.2020 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Звернула увагу суду на те, що договір дарування укладений у 2013 році, шлюб розірвано у 2019 році, а до суду позивач звернувся у березні 2021 року. Позивач для визнання договору дарування недійсним посилається на обставини, які виникли через 8 років після укладення правочину і не існували на момент його виникнення. Зміст правочину не суперечив вимогам цивільного законодавства, не містив застережень щодо її зобов`язання проживати разом із дітьми у спірному житловому приміщенні та піклуватися про них. Наразі позивач з дітьми мешкає у спірній квартирі, вона не чинила та не має наміру чинити їм перешкоди у користуванні цим житлом. Не відповідають дійсним обставинам посилання позивача на існування загрози накладення арешту на майно, оскільки рішення суду було прийнято у жовтні 2011 року, а договір укладено у квітні 2013 року. Також, законодавством не заборонено вчинення правочинів на користь неповнолітніх дітей, якщо вони не суперечать їхнім інтересам. Відтак, доводи позивача щодо її не проживання у спірній квартирі та не піклування про дітей, як на підставу того, що позивач помилився щодо підстав укладення договору дарування не є беззаперечними доказами зазначеної ним підстави визнання договору недійсним. Посилання позивача на ст.234 ЦК України, якою передбачені правові наслідки фіктивного правочину, також не заслуговують на увагу, оскільки у п.10 Договору позивач підтвердив, що договір не носить характеру фіктивного, він бажав припинення своїх прав та обов`язків щодо квартири, їхнє волевиявлення за договором дарування повністю збігалося з внутрішньою волею; право власності на квартиру виникло у неї з моменту її прийняття, яке відбулося в момент одержання нею технічного паспорту на квартиру в присутності нотаріуса. Просила у позові відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 4 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, в судом встановлено, що сторони з 01.03.1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.28), який розірвано 22.04.2019 року рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області, яке набрало законної сили 23.05.2019 року (а.с.30,31).

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.8,9).

Позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2 : 1/2 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою Криворізькою державною нотаріальною конторою 13 березня 1997 року за реєстровим номером 1-606 (право власності зареєстровано 17.03.1997 року в Криворізькому бюро технічної інвентаризації і записано в реєстрову книгу під №21 стор.54 запис №6854); 1/2 частка на підставі договору дарування, посвідченого Третьою Криворізькою державною нотаріальною конторою 22.03.1997 року за реєстровим номером 1-736 (право власності зареєстровано 26.03.1997 року в Криворізькому бюро технічної інвентаризації і записано в реєстрову книгу під №21 стор.54 запис №6854 (а.с.3).

Отже, спірна квартира перейшла у власність позивача після укладення шлюбу з відповідачем, проте на підставі п.2 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України була його особистою приватною власністю , оскільки набута ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування та в порядку спадкування.

19 квітня 2013 року спірна квартира на підставі договору дарування , посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Колесніковою Н.Л., перейшла у власність відповідача ОСОБА_4 (а.с.3,4), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №2673006 від 19.04.2013 року (а.с.5).

Під час укладення договору дарувальник засвідчив, зокрема, що правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх та неповнолітніх дітей (п.5 Договору) ( а.с.4 зворот).

Також, сторонами договору підтверджено, що вони розуміють значення, умови цього правочину та його правові наслідки; питань, які залишилися б нез`ясованими та незрозумілими для них немає; договір містить весь обсяг домовленостей між ними щодо його предмету, не носить характер фіктивного або удаваного правочину ; ні одна із сторін навмисно не ввела другу сторону в оману щодо обставин правочину, правочин є виявленням їхньої справжньої волі, проект договору прочитаний і схвалений ними до його посвідчення; договір не вчинений під впливом тяжких для дарувальника обставин в на край невигідних для них умовах (п.10).

Згідно з п.15 Договору сторони домовились про те, що під передачею вищевказаної квартири за цим договором слід вважати символічну передачу речі, прийняття Обдаровуваною від Дарувальника технічної документації на квартиру свідчить про те, що передача речі відбулася. В присутності нотаріуса Дарувальник передав Обдаровуваній технічний паспорт на вищевказану квартиру. Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу квартири Обдаровуваній (а.с.4).

Звертаючись до суду позивач зазначив як підставу визнання договору дарування недійсним те, що при укладенні договору він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення - сподівався, що його дружина буде піклуватися про їхніх спільних дітей, проживаючи разом із ними у подарованій квартирі. Проте, після укладення договору дарування, отримавши нерухоме майно, навесні 2019 року вона вирішила розірвати шлюб та має намір продати спірну квартиру. Спірний договір істотно погіршив права дітей. Отже , позивач помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, а тому договір дарування має ознаки недійсності.

Відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності, який при розірванні договору дарування складає один рік, який сплинув 20.04.2014 року. Навіть у разі відрахування строку позовної давності від дати розірвання шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк позовної давності сплинув 23.04.2020 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу) ( п.5 ч.2 ст.258 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч.1 ст.261 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Отже, у даному випадку застосуванню підлягають загальні строки позовної давності, оскільки спеціальна позовна давність в один рік застосовується, до вимог про розірвання договору дарування, у той час як предметом позову є визнання договору дарування недійсним.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що питання визнання договору дарування недійсним виникло після розірвання шлюбу між сторонами, та більше року після укладення відповідачем шлюбу з іншим чоловіком.

Таким чином, вирішуючи питання застосування строку позовної давності суду слід встановити чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

А саме, частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам ; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним ; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із частиною першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За змістом статті 229 ЦК України від помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Так, позивач посилається на те, що в 2013 році він мав у власності маршрутні таксі, на яких працювали водії, один з яких не був офіційно працевлаштований , звернувся до суду за захистом своїх прав. За рішенням суду на рухоме майно позивача було накладено арешт, тому щоб уникнути накладення арешту на його нерухоме майно він вирішив подарувати його дітям, а коли виникли труднощі з оформленням - дружині, з якою прожив разом 15 років та якій довіряв.

Так, з вироку Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 24.11.2010 року вбачається, що ОСОБА_1 визнано винним за ст.ст.172 ч. та ст.366 ч.1 КК України, на підставі ст.70 ч.1 КК України призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян - 850,00 грн. Відповідно до мотивувальної части вироку в ході судового слідства встановлено його вину у скоєнні злочинів за ознаками грубого порушення законодавства про працю та внесення службовою особою в офіційні документи завідомо неправдивих відомостей (а.с.32-34).

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.10.2011 року позов ОСОБА_9 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги та моральної шкоди задоволено частково, зокрема стягнуто грошові кошти в загальній сумі 10066,00 грн., нарахувати заробітну плату за період з 29.12.2009 року по 30.06.2010 року (а.с.35-41). Відомості про набрання рішенням законної сили відсутні.

Відтак, враховуючи час ухвалення рішення, можливість його оскарження в апеляційному та касаційному порядку ( відомості відсутні), укладення договору дарування з метою уникнення накладення арешту на нерухоме майно може відповідати дійсності.

Разом із цим, зазначена обставина свідчить про те, що під час укладення правочину, позивач розумів значення , умови цього правочину та його правові наслідки.

Тому, при вирішення справи суд враховує, що позивач діяв свідомо, розуміючи значення своїх, про що ним фактично заявлено у позові та про що свідчать обставини справи. Так, укладенням договору дарування позивачем досягнуто визначеної мети - запобігання виконання рішення суду шляхом накладення арешту на нерухоме майно, за умови, що нерухоме майно залишається у власності дружини, якій він довіряє. Проте, після зміни сімейних обставин - розірвання шлюбу, уходу відповідача з сім`ї , укладення нею шлюбу з іншим чоловіком, позивач звернувся до суду, але обставини, які виникли через вісім років після укладення договору дарування та не існували на момент його вчинення, не можуть бути підставою для визнання його недійсним, тому суд відмовляє у позові з підстав його недоведеності.

У зв`язку з відмовою у позові судові витрати не відшкодовуються.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 4,5,13,77,121,141,265, 354 ЦПК України, ст. 11,16, 203, 215, 216, 229, 231ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів в порядку, передбаченому статтею 354 ЦПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: В. Є. Сільченко