Провадження № 22-ц/812/529/21

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року м. Миколаїв

справа № 487/3651/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Тищук Н.О.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В.,

розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін апеляційну скаргу

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 5 жовтня 2020 року суддею Нікітіним Д.Г. в приміщенні цього ж суду, (дата складання повного рішення не зазначена), у цивільній справі за позовом

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У червня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 10 січня 2008 року ОСОБА_1 підписала заяву про отримання банківських послуг, за якою отримала 300 грн. встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, підтвердивши своїм підписом, що підписана нею анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг. У подальшому кредитний ліміт збільшувався.

Посилаючись на порушення відповідачкою умов кредитування, банк просив стягнути заборгованість, яка виникла станом на 22 березня 2020 року у розмірі 16 690, 76 грн., з яких 10551,39 грн. за тілом кредиту, 3721, 26 грн. за відсотками, 1235, 22 грн. за відсотками, нарахованими за частиною 2 статті 625 ЦК України за простроченим зобов`язанням, 150 грн. пені та 782, 89 штрафу.

Відповідачка участі у судових засіданнях не приймала, своєї думки стосовно позову не висловила.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 5 жовтня 2020 року позов задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто 10 551, 39 грн. заборгованості за тілом кредиту.

В апеляційній скарзі банк просив скасувати рішення в частині незадоволених позовних вимог, посилаючись на помилковість висновків суду про недоведеність таких фактів, як укладання договору у письмовій формі та узгодження умов кредитування і підстав відповідальності.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі статтею 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК).

Відповідно до статті 1054 ЦК за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 («Позика») глави 71 ЦК («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

З матеріалів справи вбачається, що 10 січня 2008 року ОСОБА_1 підписала заяву про отримання банківських послуг за якою отримала 300 грн. встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Базова процентна ставка за користування кредитними коштами складає 3 % на місяць на залишок заборгованості (а.с. 44).

В заяві зазначено, що позичальниця ознайомилась і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг (далі Умови), а також Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді.

Перша видана позичальниці кредитна картка № НОМЕР_1 мала строк дії до грудня 2011 року. У подальшому картки перевипускались, кінцевим строком дії останньої картки, згідно довідки банку, є серпень 2020 року (а.с. 43).

Особливістю карткового рахунку є те, що операції за таким рахунком можуть здійснюватися з використанням електронних платіжних засобів - платіжних карток, які є електронним платіжним засобом у вигляді емітованої банком пластикової картки. Кредитною карткою є платіжна картка зі встановленим кредитним лімітом (пункти 1.1.1.55, 1.1.1.76 Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, далі Умови та Правила).

Платіжні картки випускаються на строк, визначений банком для відповідного типу картки та категорії клієнта. Строк дії платіжної картки зазначається на самій картці, яка є дійсною до останнього дня зазначеного на ній місяця відповідного року включно.

Враховуючи ці особливості кредитування шляхом відкриття карткового рахунку з встановленням ліміту на платіжну картку, можна дійти висновку, що строк дії кредитного договору залежить від строку дії платіжної картки або/та строку кредитного ліміту.

Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку.

За таким договором обов`язок повернення кредиту в повному обсязі виникає зі спливом останнього дня місяця дії картки.

З наданої банком виписки по рахунку вбачається, що протягом січня 2008 квітня 2018 року ОСОБА_1 активно користувалась кредитною карткою. 7 квітня 2018 року нею виконано останній платіж за послугою «миттєва розстрочка» з карти № НОМЕР_2 . У подальшому за карткою проводились тільки автоматичні списання, перекази між власними картками, списання відсотків та нарахування пені.

Процентна ставка, яка визначена у заяві у розмірі 3 % на місяць на залишок заборгованості, з квітня 2015 року нараховувалась у розмірі 43,2 % на тіло кредиту у 5 325, 45 грн., а у деяких періодах ще й з застосуванням коефіцієнту «2» (86,4 % річних).

Водночас, нарахування за використання ліміту (проценти) за кожний наступний місяць проводилось на загальну заборгованість за попередній місяць, в тому числі і на нараховані за попередній період проценти та пеню.

Також з виписки по рахунку вбачається, що банк, випустивши для відповідачки декілька нових карт, в межах строку дії попередніх карт, проводив між ними по декілька операцій. Також проводив операції за картками, строк дії яких скінчився, зокрема за карткою № НОМЕР_1 зі строком дії до грудня 2011 року, останню операцію з нарахування процентів проведено 1 березня 2020 року. Цього ж дня нараховані на неї проценти у розмірі 750, 82 грн. списані та на цю суму збільшено борг за кредитом.

Отже, заборгованість, яка зазначена банком як прострочене тіло кредиту 10 551, 39 грн., фактично є загальною заборгованістю, до складу якої включено як тіло кредиту, так і проценти за користування кредитом та неустойка.

Нарахування заборгованості у такий спосіб суперечить положенням статті 534 ЦПК щодо черговості погашення вимог за грошовими зобов`язаннями.

Відмінності у розрахунку заборгованості (а.с. 4 26) та виписки по рахунку (а.с. 27- 41), у тому числі щодо внесення одних і тих же сум до тіла кредиту та процентів, свідчить про застосування банком різних програм для розрахунку заборгованості та вказує на можливість маніпулювати обсягом зобов`язань позичальника.

Інших зобов`язань, крім обов`язку повернути отримані за кредитним договором кошти та 3 % на місяць на залишок заборгованості, у тому числі обсяги відповідальності за невиконання зобов`язання, заявою позичальниці не визначено. Умови та Правила надання банківських послуг особистого підпису позичальниці не містять, тому не можуть свідчити про дотримання сторонами вимог, що висуваються до письмової форми договору, як це правильно визначено судом першої інстанції.

Щодо стягнення 1 235, 22 грн. заборгованості за відсотками, нарахованими за правилами статті 625 ЦК Цкраїни, то апеляційний суд також вважає обґрунтованою відмову у задоволенні цієї вимоги, оскільки розрахунок цієї суми виконано з застосуванням 43,2 %, а у деяких періодах ще й з застосуванням коефіцієнту «2» (86,4 % річних).

Нараховані у такий спосіб проценти не мають жодного відношення до умов та порядку застосування відповідальності за прострочення грошового зобов`язання за статтею 625 ЦК (3% річних та втрати від інфляції).

Колегія суддів не приймає доводів апеляційної скарги про необхідність врахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17, оскільки у цій справі була наявна підписана позичальником довідка про умови кредитування, в анкеті-заяві погоджено смс-повідомлення про зміну умов кредитування та надано докази смс-повідомлення позичальника про зміни умов кредитування, тоді як у справі, яка розглядається такі обставини відсутні.

Не може бути прийняте і посилання на висновки Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 753/10779/16, як такі, що прийняті за іншими правовідносинами про визнання правочину недійсним.

Також відхиляються посилання на постанову Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 153/1334/16-ц, оскільки в цій справі суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у позові, дійшли, як зауважив касаційний суд, передчасного висновку про недоведеність факту отримання кредитних коштів, тоді як у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, визнав факт укладання сторонами кредитного договору, але вважав безпідставним нарахування Банком процентів та неустойки, у зв`язку з не наданням доказів погодження сторонами таких умов договору, тобто судами були встановлені різні фактичні обставини порівняно зі справою, яка переглядається.

Посилання на висновки Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15 не заслуговують на увагу, оскільки постановлені у справі, де кредитним договором погоджені умови з застосуванням процентів, пені та комісій, проте апеляційним судом не перевірено належним чином розрахунку заборгованості, та не зроблено власного розрахунку.

Також колегія відхиляє доводи апеляційної скарги про необхідність врахування судом позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 356/1635/16-ц, від 2 жовтня 2019 року у справі № 754/1328/16, оскільки висновки Великої Палати Верховного Суду, які застосував суд першої інстанції, мають перевагу над висновками колегії суддів Верховного Суду.

Таке роз`яснення було зазначено у постанові Верховного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 130/1001/17-ц щодо ієрархії висновків Верховного Суду.

Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17, на яку послався суд, апелянт акцентує увагу на вказівку Верховного Суду про право банку нараховувати проценти за правилами частини 2 статті 625 ЦК України. Проте, при розгляді даної справи вони не можуть бути взяті до уваги, оскільки, як роз`яснено вище, нараховані не за правилами цієї статті, а за безпідставно збільшеною процентною ставкою - 43,2 % та подекуди з коефіцієнтом «2». Крім цього ця сума включена до заборгованості за тілом кредиту, яка стягнута судом першої інстанції та не оскаржувалась відповідачкою.

Доводи апелянта про необхідність врахування висновків Київського апеляційного суду є безпідставними, оскільки не передбачені чинним законодавством.

Посилання апелянта на те, що у заяві ОСОБА_1 про надання банківських послуг містяться умови про застосування штрафних санкцій є такими, що не відповідають дійсності.

Отже, оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 5 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.Б.Кушнірова

І.В.Лівінський

---------------------------------

Повну постанову складено 16 березня 2021 року