Справа № 331/3121/21
Провадження № 2/331/1846/2021
16 липня 2021 року м. Запоріжжя
Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді: Антоненко М.В.
за участю секретаря: Федорової К.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-і особи: Запорізька міська рада, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
10.06.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , 3-і особи: Запорізька міська рада, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 14.06.2021 року позов був уточнений.
В обґрунтування уточненого позову зазначено, що з 11 липня 2009 року ОСОБА_1 (далі за текстом - ОСОБА_1 або Позивач) зареєстрований та мешкає у квартирі АДРЕСА_1 .
Загальна площа зазначеної квартири становить 56,31 кв. м., та складається з трьох кімнат та підсобних приміщень (відповідно до даних технічного паспорту квартири, який доданий до даної позовної заяви): перша кімната - 13,4 кв. м.; друга кімната - 19,2 кв.м.; третя кімната - 8,4 кв. м.; кухня - 6,5 кв.м.; вбиральня - 0,9 кв.м.; душ - 1,0 кв.м.; коридор - 5,6 кв.м.; вмивальник - 0,8 кв.м.
Також квартира обладнана балконом 0,51 кв.м..
Мешкає ОСОБА_1 у зазначеній вище квартирі разом з членами своєї родини:
-дружиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка перебуває у шлюбі з Позивачем з 27.07.2002 року;
-сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
-сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Також у зазначеній вище квартирі зареєстрована ОСОБА_2 (далі за тестом - ОСОБА_2 або Відповідачка).
Сім`я ОСОБА_1 користується другою кімнатою квартири, яка розміром - 19,2 кв.м., і третьою кімнатою квартири, яка розміром - 8,4 кв. м..
Кухня, вбиральня, душ, коридор, вмивальник та балкон перебувають у спільному користування сім`ї Позивача та Відповідачки.
01.10.2012 року ОСОБА_1 разом зі своїм сином ОСОБА_3 використали своє право безоплатної приватизації нерухомого майна та у їх спільну сумісну власність перейшли друга кімната квартири, розміром - 19,2 кв.м., та третя кімната квартири, розміром - 8,4 кв. м..
Перша кімната площею 13,4 кв. м. знаходиться у користуванні Відповідачки.
Вже декілька років Відповідачка не мешкає у квартирі АДРЕСА_1 , та не слідкує за збереженням квартири спільного заселення, право власності на приміщення в якому належать Позивачеві та його старшому синові. Зазначені вище обставини дуже бентежать Позивача у справі, адже неналежний догляд Відповідачки за майном, яке перебуває у неї у користуванні, може напряму відобразитися на єдиному житлі родини Позивача та на його і його старшого сина спільному нерухомому майні.
Отже враховуючи викладене, Позивач вирішив звернутися до суду з позовною заявою про визнання Відповідачки такою, що втратила право користування квартирою спільного заселення.
У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ст. 71 Житлового кодексу Української РСР (далі за текстом - ЖК), законодавчі норми якого діють на момент подання даної позовної заяви передбачають збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.
Так відповідно до ст. 71 ЖК, -
При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:
-призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою;
-тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.
Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної4 реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях;
-виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків;
-влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них;
-виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому;
-взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.
Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання.
У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.
Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік законодавством Союзу РСР і Української РСР може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.
На підставі ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
За таких обставин, коли особа вважає, що її права порушені, то вона має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Зазначає, що реєстрація місця проживання Відповідачки та її відсутність за зареєстрованим місцем проживання, створює Позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні своєю власністю, а також як громадянину України та члену громади м. Запоріжжя, порушує його право та право інших осіб, у тому числі членів його родини на отримання права користування кімнатою у квартирі спільного заселення, яку займає Відповідачка.
На підставі вищевикладеного просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2021 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження. Справу призначено до слухання на 30.06.2021 року на 09 год. 00 хв.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився. Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. На задоволені позову наполягає. Не заперечує проти винесення заочного рішення.
За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Згідно зі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином, повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання не з*явились. Надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Не заперечують проти задоволення позову.
У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося.
Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Враховуючи той факт, що право на справедливіш суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.
Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави- учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).
За змістом ст. 55, 64, 124 Конституції України право на судовий захист гарантується та забезпечується. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежений. Цей принцип знайшов своє відображення і в рішенні Конституційного суду № 9-зп від 25.12.1997 року.
Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права.
Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ст. 16 ЦК України, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частини 1 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1)письмовими, речовими і електронними доказами;
2)висновками експертів;
3)показаннями свідків.
Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню його прав.
Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, тобто, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України: «Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд».
При цьому згідно до ст. 391 ЦК України: «Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном».
За ч. 1 ст. 321 ЦК України: «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні».
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Стаття 383 ЦК України зазначає, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Судом встановлено що, позивач ОСОБА_1 (далі за текстом - ОСОБА_1 або Позивач) з 11 липня 2009 року зареєстрований та мешкає у квартирі АДРЕСА_1 .
Загальна площа зазначеної квартири становить 56,31 кв. м., та складається з трьох кімнат та підсобних приміщень (відповідно до даних технічного паспорту квартири, який доданий до даної позовної заяви): перша кімната - 13,4 кв. м.; друга кімната - 19,2 кв.м.; третя кімната - 8,4 кв. м.; кухня - 6,5 кв.м.; вбиральня - 0,9 кв.м.; душ - 1,0 кв.м.; коридор - 5,6 кв.м.; вмивальник - 0,8 кв.м. Також квартира обладнана балконом 0,51 кв.м..
Мешкає ОСОБА_1 у зазначеній вище квартирі разом з членами своєї родини: дружиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка перебуває у шлюбі з Позивачем з 27.07.2002 року; сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Також у зазначеній вище квартирі зареєстрована ОСОБА_2 (далі за тестом - ОСОБА_2 або Відповідачка).
Сім`я ОСОБА_1 користується другою кімнатою квартири, яка розміром - 19,2 кв.м., і третьою кімнатою квартири, яка розміром - 8,4 кв. м..
Кухня, вбиральня, душ, коридор, вмивальник та балкон перебувають у спільному користування сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2
01.10.2012 року позивач ОСОБА_1 разом зі своїм сином ОСОБА_3 використали своє право безоплатної приватизації нерухомого майна та у їх спільну сумісну власність перейшли друга кімната квартири, розміром - 19,2 кв.м., та третя кімната квартири, розміром - 8,4 кв. м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_2 від 01.10.2012 року.
Перша кімната площею 13,4 кв. м. знаходиться у користуванні відповідачки ОСОБА_2 .
Як встановлено у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 більше 10 років не мешкає у квартирі АДРЕСА_1 , та не слідкує за збереженням квартири спільного заселення, право власності на приміщення в якому належать позивачу ОСОБА_1 та його сину ОСОБА_3 . Зазначені вище обставини дуже бентежать ОСОБА_1 , адже неналежний догляд ОСОБА_2 за майном, яке перебуває у неї у користуванні, може напряму відобразитися на єдиному житлі родини позивача. Реєстрація місця проживання відповідачки ОСОБА_2 та її відсутність за зареєстрованим місцем проживання, створює позивачу ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та розпорядженні своєю власністю, а також як громадянину України та члену громади м. Запоріжжя, порушує його право та право інших осіб, у тому числі членів його родини на отримання права користування кімнатою у квартирі спільного заселення, яку займає Відповідачка.
Факт не проживання відповідача ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 підтверджується долученим позивачем ОСОБА_1 до матеріалів справи актом про фактичне не проживання особи № 520 від 16.06.2021 року, складеним головою будинкового комітету по АДРЕСА_2 ОСОБА_6 у присутності сусідів (свідків) ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Відповідно до акту зазначено, що в квартирі АДРЕСА_3 зареєстрована ОСОБА_2 , яка не мешкає за місцем реєстрації з 2009 року. На протязі цього часу жодного разу ОСОБА_2 в будинку не з*являлась.
Крім того факт не проживання відповідача ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 з 2009 року знайшло своє підтвердження у письмових поясненнях свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .
Таким чином, суд вважає, що в судовому засіданні дійсно було встановлено факт того, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 з 2009 року без поважної причини, а тому позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 71, 72, ЖК України, ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 11-13, 19, 259, 263, 265 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-і особи: Запорізька міська рада, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення .
Суддя: М.В. Антоненко