Головуючий у І інстанції Зінченко О.М.
Провадження № 22-ц/824/6809/2021 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 липня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Гуля В.В., Мельника Я.С., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовними заявами до Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 з урахуванням уточнення зазначила, що у період з 04 квітня 2017 року по 18 червня 2020 року вона перебувала у трудових відносинах з ЗДО «Сонечко», яке знаходиться на балансі Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області. Під час перебування у трудових правовідносинах з відповідачем, останнім була нарахована, але не виплачена заробітна плата за червень місяць у розмірі 3 599 грн. 64 коп.

18 червня 2020 року ОСОБА_1 була звільнена, однак в порушення вимог ст. 47 КЗпП, їй не було виплачено в день звільнення нараховану до виплати заробітну плату за червень 2020 року в розмірі 3 599,64 грн. та компенсацію за 34 дні за однією та 5 днів за іншою посадою невикористаної відпустки відповідно в розмірі 4 866,18 грн.

Позивач ОСОБА_2 в обґрунтування позовних вимог з урахуванням уточнення посилалась на те, що у період з 28 серпня 2018 року по 18 червня 2020 року вона перебувала у трудових відносинах з ЗДО «Сонечко», яке знаходиться на балансі Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області. Під час перебування у трудових правовідносинах з відповідачем, останнім була нарахована, але не виплачена,заробітна плата за червень місяць в розмірі 2 525 грн. 22 коп.

18 червня 2020 року ОСОБА_2 була звільнена, однак в порушення вимог ст. 47 КЗпП їй не було виплачено в день звільнення нараховану до виплати заробітну плату за червень 2020 року в розмірі 2 525,22 грн. та компенсацію за 19 днів невикористаної відпустки в розмірі 2 665,51 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_3 з урахуванням уточнення зазначила, що у період з 16 вересня 2013 року по 18 червня 2020 року вона перебувала у трудових відносинах з ЗДО «Сонечко», яке знаходиться на балансі Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області. Під час перебування у трудових правовідносинах з відповідачем, останнім була нарахована, але не виплачена заробітна плата за червень місяць у розмірі 5 035 грн. 50 коп.

18 червня 2020 року ОСОБА_3 була звільнена, однак в порушення вимог ст. 47 КЗпП України їй не було виплачено в день звільнення нараховану до виплати заробітну плату за червень 2020 року в розмірі 5 035,50 грн., та компенсацію за 18 днів за однією та 8 днів за іншою посадою невикористаної відпустки відповідно в розмірі 4 103,20 грн.

Посилаючись на порушення відповідачем конституційного права на оплату праці, позивачі просили суд стягнути з відповідача заборгованість по вищевказаним належним їм виплатам.

Крім того, позивачі просили суд на підставі ч.1 ст.117 КЗпП України стягнути з відповідача на користь кожної із них середній заробіток за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення, та вирішити питання про розподіл понесених ними по справі судових витрат.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 13 жовтня 2020 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, об`єднано з цивільною справою за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні (№ 372/3135/20), та цивільною справою за позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні (№ 372/3124/20), в одне провадження, з присвоєнням об`єднаній справі № 372/3132/20 (провадження № 2-1785/20).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачі подали на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення їхніх вимог у повному обсязі.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову в даній справі (74 255 грн. 25 коп.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивачів, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 04 квітня 2017 року по 18 червня 2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала у трудових відносинах з ЗДО «Сонечко», яке знаходиться на балансі виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області, що підтверджується записами у трудовій книжці, копія якої міститься в матеріалах справи, на посаді музичного керівника та інструктора з фізичної культури за сумісництвом (а.с.9-10).

Також встановлено, що у період з 28 серпня 2018 року по 18 червня 2020 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувала у трудових відносинах з ЗДО «Сонечко», яке знаходиться на балансі виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області, що підтверджується записами у трудовій книжці, копія якої міститься в матеріалах справи, на посаді вихователя (а.с.67).

Крім того, встановлено, що у період з 16 вересня 2013 року по 18 червня 2020 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебувалау трудових відносинах з ЗДО «Сонечко», яке знаходиться на балансі виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області, що підтверджується записами у трудовій книжці, копія якої міститься в матеріалах справи, на посаді вихователя та вихователя-методиста за сумісництвом (а.с.101-102).

18 червня 2020 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 були звільнені за згодою сторін згідно їх заяв та на підставі наказу від 18.06.2020 року №50-к, виданому та підписаному завідувачем ДНЗ «Сонечко» ОСОБА_4 (а.с.16-19).

Ухвалюючи рішення про відмову у стягненні з відповідача на користь позивачів невиплачених їм при звільненні сум та стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив з недоведеності цих вимог, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно ст. 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строк, визначений статтею 116 КЗпП України.

Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14.

Разом з тим, частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що позивачами суду, всупереч вищенаведених процесуальних норм, не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту невиплати їм відповідачем при звільненні належних їм коштів та існування в зв`язку із цим заборгованості по заробітній платі, а згідно ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Клопотань про витребування доказів на підтвердження обставин, якими позивачі обґрунтовували свої вимоги, представник останніх суду не заявляв, сумнівів у добросовісному здійсненні позивачами їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів у суду першої інстанції не виникло, в зв`язку із чим законним та обґрунтованим є висновок суду про недоведеність позивачами підстав їхніх вимог та, як наслідок, відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги позивачів фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин. При цьому, в апеляційній скарзі не зазначено жодних обставин, які б спростували висновки суду про недоведеність позивачами своїх вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивачів цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - без задоволення.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 січня 2021 року -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: