справа № 522/7303/17-ц
провадження № 61-2552св20
судді Третьої судової палати Касаційного цивільного судуу складі Верховного Суду
при розгляді у порядку спрощеного позовного провадження касаційної скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , та касаційних скарг ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на постанову Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я.,
Короткий зміст позовних вимог
Позовні вимоги мотивовані тим, що 16 лютого 2016 року ОСОБА_5 взяв у борг у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 274 176,00 дол. США, які був зобов`язався повернути до 02 березня 2016 року, проте не повернув.
ОСОБА_2 просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за розпискою від 16 лютого 2016 року в розмірі 274 176,00 дол. США, що еквівалентно 7 427 427,84 грн.
У листопаді 2016 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулися із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, договору дарування земельної ділянки, застосування реституції як наслідку недійсності правочинів.
Зустрічний позов мотивований тим, що вони не здійснювали відчуження майна на користь ОСОБА_2 , а передавали його в заставу і саме на це було спрямовано волевиявлення сторін. Реальні наслідки, у вигляді передачі майна відповідачу не настали, все продане і подароване майно, вказано в договорах позики, як заставне, та залишилося в користуванні позивачів.
Посилаючись на статті 203, 215, 216, 235, 236, 655, 722 ЦК України, уточнивши зустрічний позов ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 просили суд: визнати договір купівлі-продажу паркувального місця АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І. В., зареєстрований в реєстрі за № 3113, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 05 липня 2013 року, недійсним та повернути право власності на паркувальне місце АДРЕСА_2 ОСОБА_5 ;
визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Дєордієвою І. В., зареєстрований в реєстрі за № 3664, укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 31 липня 2013 року, недійсним та повернути право власності на зазначену квартиру позивачам;
визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_4 , площею 0,1 га, у тому числі по угіддях 0,1000 га - землі змішаного типу, кадастровий номер земельної ділянки 462455700:01:009:0406, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І. В., зареєстрований в реєстрі за № 1733, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 02 вересня 2015 року та повернути позивачам право власності на вказану земельну ділянку;
визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І. В., зареєстрований в реєстрі за № 1731, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 02 вересня 2015 року, та повернути позивачу право власності на вказаний будинок;
Також, у квітні 2017 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - ОСОБА_8 , про визнання договорів купівлі-продажу та договору дарування недійсними, зобов`язання вчинити певні дії (справа № 522/7303/17-ц).
Позовні вимоги мотивовані тим, що вони отримали від відповідача грошові кошти в борг під заставу їхнього майна, однак уклали не договори застави, а договори купівлі-продажу майна, а ОСОБА_2 запевнив позивачів у тому, що договори купівлі-продажу є формальними, майно залишається у власності позивачів та договори будуть розірвані після повернення боргу.
Позивачі вважали, що ОСОБА_2 отримав у власність їх майно неправомірним шляхом, виселив позивачів з їхньої квартири та вимагає повернути борг, у зв`язку з чим були змушені звернутися до суду за захистом своїх прав.
Позивачі, посилаючись на статті 203, 215, 216, 235, 236 ЦК України, просили суд визнати договір купівлі-продажу паркувального місця АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І. В., зареєстрований в реєстрі за № 3113, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 05 липня 2013 року недійсним; повернути право володіння паркувальним місцем АДРЕСА_5 ОСОБА_5 ; визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Дєордієвою І. В., зареєстрований в реєстрі за № 3664, укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 31 липня 2013 року, недійсним; повернути право власності вказаної квартири: на 1/3 частину - ОСОБА_5 ; на 1/3 частину - ОСОБА_6 та на 1/3 частину - ОСОБА_7 на підставі права власності; застосувати реституцію, як наслідок недійсності договорів купівлі-продажу, та стягнути витрати по сплаті судового збору.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 січня 2018 року позов ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - ОСОБА_8 , про визнання договорів недійсними та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу паркувального місця № 82 загальною площею 18,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І. В., зареєстрований в реєстрі за № 3113, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 05 липня 2013 року та повернуто ОСОБА_5 право власності на паркувальне місце № НОМЕР_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Дєордієвою І. В., зареєстрований в реєстрі за № 3664, укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_2 31 липня 2013 року та повернуто позивачам право власності на вказану квартиру.

У решті позову відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - ОСОБА_8 , про визнання недійсними договорів задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 , площею 0,1 га, зокрема по угіддях: 0,1000 га - землі змішаного типу, кадастровий номер земельної ділянки :01:009:0406, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І. В., зареєстрований в реєстрі за № 1733, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 02 вересня 2015 року та повернуто позивачам право власності на вказану земельну ділянку.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І. В., зареєстрований в реєстрі за № 1731, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 02 вересня 2015 року та повернуто позивачу право власності на вказаний будинок.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , площею 0,0935 га, в тому числі по угіддях 0,0935 га - сіножаті, кадастровий номер земельної ділянки :01:009:0407, укладений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 20 квітня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Дєордієвою І. В., зареєстрований в реєстрі за № 910 та повернуто позивачу право власності на вказаний будинок.

Встановлено порядок виконання рішення суду згідно з яким, рішення є підставою для реєстрації: стояночного місця № 82 загальною площею 18,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 за ОСОБА_5 ; квартири АДРЕСА_3 за ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ; земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 , площею 0,1 га, зокрема по угіддях: 0,1000 га - землі змішаного типу, кадастровий номер, земельної ділянки :01:009:0406 за ОСОБА_6 ; житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 в за ОСОБА_6 ; земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , площею 0,0935 га, у тому числі по угіддях 0,0935 га - сіножаті, кадастровий номер земельної ділянки :01:009:0407 за ОСОБА_6 .

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що встановлено факт укладення договорів купівлі-продажу, однак позивачі не мали наміру передати нерухоме майно у власність відповідачу; під час укладення договору дарування сторони не мали наміру створити наслідки переходу права власності на земельну ділянку до відповідача, тому укладений договір дарування є удаваним; суд не встановив обставин, а дарувальники за спірним договором не навели жодних мотивів передачі ними в дар земельної ділянки. Договори купівлі-продажу та договір дарування земельної ділянки, які зумовили перехід права власності до відповідача, метою яких є забезпечення боргового зобов`язання, вчинялися без наміру створити наслідки переходу права власності до ОСОБА_2 та строк забезпечення був чітко визначений, а тому такі договори є недійсними, у зв`язку з їх удаваністю. Позивачем ОСОБА_9 не доведено та матеріалами справи не встановлено наявності непогашеної заборгованості перед ним ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , а також не надано доказів заборгованості саме в розмірі 7 427 427,84 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання угод недійсними задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу паркувального місця № 82 загальною площею 18,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І. В., зареєстрований в реєстрі за № 3113, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 05 липня 2013 року.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Дєордієвою І. В., зареєстрований в реєстрі за № 3664, укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_2 31 липня 2013 року.

У решті позову відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 , площею 0,1 га, зокрема по угіддях: 0,1000 га - землі змішаного типу, кадастровий номер земельної ділянки :01:009:0406, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І. В., зареєстрований в реєстрі за № 1733, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 02 вересня 2015 року, та повернуто ділянку у власність ОСОБА_6 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І. В., зареєстрований в реєстрі за № 1731, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 02 вересня 2015 року та повернуто будинок у власність ОСОБА_6 .

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , площею 0,0935 га, в тому числі по угіддях 0,0935 га - сіножаті, кадастровий номер земельної ділянки :01:009:0407, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Дєордієвою І. В., зареєстрований в реєстрі за № 910 та повернуто земельну ділянку у власність ОСОБА_6 .

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 274 176,00 дол. США.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що на момент ухвалення рішення суду першої інстанції ОСОБА_3 , який не є стороною у справі, був власником квартири та паркувального місця, а тому вимоги про застосування реституції не підлягають задоволенню, оскільки повернути майно у власність неможливо без застосування інших способів захисту прав, які у цій справі не були предметом позову.

Оскільки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не надали докази повернення коштів, так само як і доказів того, що кошти не отримувалися, позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими.

Наявність непогашених боргових зобов`язань дає підстави для висновку про те, що укладені угоди про відчуження майна не є відокремленими від інших зобов`язань, які виникли між сторонами, тому угоди слід вважати удаваними.

Не підлягає задоволенню апеляційна скарга ОСОБА_3 , оскільки він не був учасником угод, дійсність яких оспорюється, а право власності на квартиру та паркувальне місце набуте ним пізніше, ніж між сторонами виникли спірні правовідносини.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 , як особа, яка не брала участі у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Постанова суду апеляційної інстанції у частині задоволення позову ОСОБА_2 про стягнення боргу сторонами у касаційному порядку не оскаржена та у касаційному порядку не переглядається.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 мотивована тим, що позивачі обґрунтовують свої позовні вимоги договорами позики, укладеними між ними та ОСОБА_2 , однак ці договори позики не були предметом розгляду у цій справі, а були предметом розгляду у іншій справі № 522/17996/16 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договорами позики і помилково взяті до уваги судами під час розгляду цієї справи; позов про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування повинен був розглядатися у межах іншої справи № 522/17996/16 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договорами позики, а не цієї справи;

суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що провадження у цій справі було відкрито 11 травня 2017 року, а 01 лютого 2017 року Приморським районним судом м. Одеси прийнято до спільного розгляду аналогічний зустрічний позов ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів в межах справи № 522/14577/16ц, а тому суд першої інстанції повинен був залишити зазначений позов без розгляду, а не відкривати провадження у справі та об`єднувати позови у справах № 522/7303/17 та № 522/14577/16ц в одне провадження;

суд апеляційної інстанції не врахував, що відповідачами під час укладення договорів купівлі-продажу та дарування були дотримані вимоги чинного законодавства та в присутності нотаріуса згода на укладення саме цих договорів засвідчена підписами сторін, та не взяв до уваги що позивачами не доведено належними доказами неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, та дійшов помилкового висновку про удаваність правочинів;

суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що на час розгляду справи у суді першої інстанції земельна ділянка та будинок знаходилися у власності ОСОБА_4 , який не був залучений до участі у справі, та помилково застосував реституцію за договорами купівлі-продажу та дарування цього майна;

позивачі після ухвалення рішення суду першої інстанції не зважаючи на те, що воно не набрало законної сили, неправомірно внесли спірну квартиру та паркувальне місце до статутного капіталу кооперативу, що стало підставою для реєстрації права власності на це майно за третіми особами.

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що він є власником квартири та паркувального місця, однак його не залучено до участі у справі; суд апеляційної інстанції не перевірив усі доводи його апеляційної скарги, а також судом апеляційної інстанції не враховано висновку щодо застосування статті 235 ЦК України у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі № 711/2892/19-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 468/65/17-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 521/15471/16-ц.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що він є власником частини спірного нерухомого майна, а саме земельних ділянок та житлового будинку, однак його не залучено до участі у справі; з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо про те, що зазначене нерухоме майно незаконно відчужене на підставі договорів купівлі-продажу, яких він не підписував та не знав про їх укладення, а з Єдиного державного реєстру судових рішень дізнався про розгляд цієї справи та ухвалення рішення про його права, інтереси та обов`язки. Судом апеляційної не враховано висновку щодо застосування статті 216 ЦК України, викладеного у постановах Верховного Суду: від 03 квітня 2019 року у справі № 712/15369/12, від 23 грудня 2019 року у справі № 646/2463/17, від 21 травня 2020 року у справі № 2-1129/10, від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц, а також постановах Верховного Суду України: від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16.

У березні 2021 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 просять касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що згідно з договором купівлі-продажу від 05 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дєордієвою І. В., укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , ОСОБА_5 передав у власність, а ОСОБА_2 прийняв у власність паркувальне місце АДРЕСА_1 . Продаж здійснено за 120 000,00 грн (а. с. 16-17 т. 1).

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 31 липня 2013 року, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , передали у власність, а ОСОБА_2 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_3 . Зазначена квартира в цілому складається з п`яти жилих кімнат, жилою площею - 107,3 кв. м, загальною площею - 190,3 кв. м, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 05 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дєордієвою І. В. Продаж здійснено за 1 198 950,00 грн, що за офіційним курсом Національного банку України складає 150 000,00 доларів США (а. с. 10-11 т. 1).

02 вересня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дєордієвою І. В., яким ОСОБА_6 передала у власність, а ОСОБА_2 прийняв у власність, земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 площею 0,1 га, у тому числі по угіддях 0, 1000 га землі змішаного використання, кадастровий номер земельної ділянки 462455700:01:009:0406 (а. с. 91-94 т. 3).

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 02 вересня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дєордієвою І. В., ОСОБА_6 передає у власність, а ОСОБА_2 прийняв у власність, житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (а. с. 95-98 т. 3).

20 квітня 2016 року ОСОБА_6 передала безкоштовно в дар, а ОСОБА_2 прийняв у дар земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 площею 0,0935 га у тому числі по угіддях: 0,0935 га -сіножаті, кадастровий номер земельної ділянки :01:009:0407, посвідченого приватним нотаріусом Діордієвою І. В. (а. с. 99-102 т. 3).

31 липня 2013 року ОСОБА_6 отримала в борг від ОСОБА_2 150 000,00 дол. США до 31 січня 2014 року зі сплатою 3 % річних (а. с. 8, 9 т. 1); 05 липня 2013 року ОСОБА_5 отримав в борг у ОСОБА_2 15 000,00 доларів США, що згідно з курсом Національного банку України еквівалентно 120 000,00 грн, під 3 % річних до 05 липня 2014 року (а. с. 14-15 т. 1); 03 травня 2014 року ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_2 164 316,00 доларів США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 1 971 792 грн, до 31 травня 2014 року (а. с. 72-74 т. 3); 20 квітня 2016 року ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_2 295 812,00 доларів США без зазначення строку повернення або до моменту вимоги (а. с. 109-111 т. 1); 16 лютого 2016 року ОСОБА_5 взяв у борг у ОСОБА_2 274 176,00 доларів США в інтересах сім`ї (а. с. 9 т. 3).

Всі вищезазначені угоди укладені під заставу спірного майна, а 20 квітня 2016 року ОСОБА_6 , отримуючи від ОСОБА_2 295 812,00 доларів США без зазначення строку повернення, в договорі позики зазначила, що заставним майном є квартира АДРЕСА_3 , ділянка 0,0935 га, ділянка 0,1 га, які на час видачі розписки вже перебували у власності ОСОБА_2 , а тому не могли бути предметом будь-яких угод (а. с. 109 т. 1).

18 вересня 2017 року право власності на квартиру АДРЕСА_3 та паркувальне місце № НОМЕР_1 , загальною площею - 18,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , які є предметом спору, зареєстроване за ОСОБА_3 .

Мотивувальна частина

Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційні скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 і ОСОБА_3 підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 .

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги), підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги), підставою для скасування судового рішення і направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

На підставі частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

З огляду на частину першу статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Наведеним нормам права постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Аналіз тексту оскарженої постанови суду апеляційної інстанції свідчить про те, що апеляційний суд не встановлював обставин, що починаючи з липня 2013 року і до квітня 2016 року включно між сторонами існували правовідносини, які виникли з договорів позики грошових коштів, та сторони мали на меті забезпечити їх виконання заставою нерухомого майна.

Не містить оскаржена постанова зазначень про те, що вказані правовідносини позики не були забезпечені договорами застави, зокрема договорами іпотеки, відповідно до вимог чинного законодавства, що регулює ці правовідносини.

Обставин укладення договорів купівлі-продажу майна - як способу забезпечення виконання зобов`язань позики, оскільки, як встановили суди, сторони не мали на меті відчуження спірного майна, з огляду на мотивувальну частину постанови, суд апеляційної інстанції також не встановлював.

Не містить у собі постанова суду апеляційної інстанції й висновку, що договори купівлі-продажу та дарування нерухомого майна є удаваними, оскільки сторони мали на меті укладення саме договорів застави з метою належного виконання зобов`язань за договорами позики.

Відсутній також у оскарженій постанові суду апеляційної інстанції висновок про те, що сторони мали на меті укладення договорів застави, а не спірних договорів купівлі-продажу та дарування нерухомого майна.

Вказані обставини апеляційним судом не встановлені.

Натомість, у мотивувальній частині постанови суд апеляційної інстанції зазначив, що встановленим слід вважати те, що починаючи з липня 2013 року і до квітня 2016 року у власність ОСОБА_2 перейшли 5 об`єктів нерухомості, які належали одним і тим самим особам, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Одночасно із угодами про перехід права власності між сторонами укладалися договори позики, дійсність яких не спростована ОСОБА_2 .

Більш того, ОСОБА_2 у цій справі звернувся із позовом про стягнення боргу, який не погашений на час вирішення справи.

Так, з наданих розписок видно те, що 31 липня 2013 року ОСОБА_6 отримала в борг у ОСОБА_2 150 000,00 дол. США до 31 січня 2014 року зі сплатою 3 % річних (а. с. 8 т. 1); 05 липня 2013 року ОСОБА_5 отримав в борг у ОСОБА_2 15 000,00 дол. США під 3 % річних до 05 липня 2014 року; 03 травня 2014 року ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_2 164 316,00 дол. США до 31 травня 2014 року; 20 квітня 2016 року ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_2 295 812,00 дол. США без зазначення строку повернення або до моменту вимоги; 16 лютого 2016 року ОСОБА_5 взяв у борг у ОСОБА_2 274 176,00 дол. США в інтересах сім`ї (а. с. 9 т. 3).

Всі вищевказані угоди укладені під заставу спірного майна, а 20 квітня 2016 року ОСОБА_6 , отримуючи від ОСОБА_2 295 812,00 дол. США без зазначення строку повернення, в договорі позики зазначила, що заставним майном є квартира АДРЕСА_3 , ділянка 0,0935 га, ділянка 0,1 га, які на час видачі розписки були вже у власності ОСОБА_2 , а відтак не могли бути предметом будь-яких угод (а. с. 109 т. 1).

Дійсність зазначених договорів позики під заставу нерухомого майна сторонами не оспорювалася ані у частині позики, ані у частині застави нерухомого майна.

Звертаючись до суду з позовом та зустрічним позовом, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , посилаючись на статті 203, 215, 216, 235, 236, 655, 722 ЦК України, просили суд визнати договори купівлі-продажу та дарування недійсними з підстав, визначених статтями 203, 215, 216, 235, 236, 655, 722 ЦК України, і повернути право власності на майно.

Заперечуючи проти заявлених вимог, ОСОБА_2 зазначав, що оспорені договори укладені відповідно до вимог закону із дотриманням нотаріальної форми посвідчення та повною відповідністю намірам сторін, тому підстави для визнання їх недійсними відсутні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що, з урахуванням встановлених обставин справи, тривалості правовідносин, збігу осіб - учасників угод та наявності непогашених боргових зобов`язань, укладені правочини про відчуження майна не є відокремленими від боргових зобов`язань, а тому їх слід вважати удаваними, і тому визнав їх недійсними.

Проте, з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна оскільки вони є передчасними, такими, що не відповідають нормам матеріального і процесуального права унаслідок неповного дослідження зібраних у справі доказів.

Як убачається із абзацу 1 пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду судових справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до статті 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Отже закон прямо не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони насправді мали на увазі.

Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним із застосуванням відповідних наслідків недійсності.

За таких обставин суд апеляційної інстанції не розглянув вимоги у межах, заявлених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , оскільки:

- не дослідив докази у справі та не оцінив доводи сторін і не встановив, який правочин вчинений сторонами насправді,

- які правовідносини виникли між сторонами,

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих відносин,

- чи може бути правочин, вчинений сторонами насправді, визнаний недійсним з підстав, заявлених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Оскільки встановлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду, постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції в цій частині на новий розгляд з урахуванням зазначених обставин.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_3 .

Скарга є частково обґрунтованою та підлягає задоволенню частково.

На підставі пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання зазначеної скарги), підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права зокрема у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Підставою для відкриття провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 стало неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування статті 235 ЦК України у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі № 711/2892/19-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 468/65/17-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 521/15471/16-ц.

Так, у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 468/65/17-ц, суд дійшов висновку про те, що позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним (стаття 235 ЦК України), має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою вчинення правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні спірного договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший правочин та який саме.

Аналогічний висновок про застосування статті 235 ЦК України у подібних правовідносинах викладений у постановах Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі № 711/2892/19-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 521/15471/16-ц.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що судом апеляційної інстанції не враховано висновку щодо застосування статті 235 ЦК України у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 468/65/17-ц є обґрунтованими.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що укладені угоди про відчуження нерухомого майна не є відокремленими від інших зобов`язань, які виникли між сторонами, тому ці угоди слід вважати удаваними.

Проте, основним юридичним фактом, що суд апеляційної інстанції повинен установити, з огляду на висновок щодо застосування статті 235 ЦК України у подібних відносинах у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 468/65/17-ц, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні спірних договорів, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший правочин та який саме.

Таким чином, унаслідок не дослідження наявних у справі доказів, суд апеляційної інстанції не з`ясував дійсну спрямованість волі сторін при укладені договорів, який саме правочин сторони мали намір приховати.

Отже суд апеляційної інстанції не встановив дійсний зміст правовідносин між сторонами, не обрав норму права, що їх регулює та не застосував її у межах заявлених вимог.

Встановлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду, постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції в цій частині на новий розгляд з урахуванням зазначених обставин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

З урахуванням викладеного вважаю за необхідне касаційні скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті постанову Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року залишити без змін.

Суддя С. Ю. Мартєв