Ухвала

11 березня 2021 року

м. Київ

справа № 607/22549/19

провадження № 61-3681ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 жовтня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 25 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 10 серпня 2018 року вона разом із своїм чоловіком ОСОБА_4 уклала договір із ОСОБА_3 про довічне утримання (догляд). Вказаний договір підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Берет Л. І. Крім того, приватним нотаріусом накладена заборона у відчуженні зазначеного в договорі майна. Відповідно до предмету договору довічного утримання відчужувачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 передають, а набувач ОСОБА_3 отримує у власність квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 не виконує умови договору довічного утримання (догляду), зокрема, не забезпечує її предметами та послугами гігієни, харчуванням, медикаментами. Прання білизни та надання інших побутових послуг здійснюється не відповідачем, як це передбачено договором, а сторонніми, знайомими їй особами, які періодично добровільно надають їй допомогу.

Враховуючи наведені обставини, позивач просила розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений 10 серпня 2018 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Привести сторони у первісне положення і визнати за ОСОБА_1 право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Скасувати заборону на відчуження вказаної квартири, накладену 10 серпня 2018 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л. І. на підставі договору довічного утримання.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 25 січня 2021 року, позов задоволено частково. Розірвано договір довічного утримання (догляду), укладений 10 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л. І. та зареєстрований у реєстрі за № 2548. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Скасовано заборону за реєстраційним номером № 274435909 на відчуження квартири АДРЕСА_1 , накладену 10 серпня 2018 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л. І. на підставі договору довічного утримання від 10 серпня 2018 року за реєстровим номером 2548. У задоволенні інших вимог позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Частково задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що виконання відповідачем договору довічного утримання є неприйнятним для позивача, порушує співвідношення майнових інтересів сторін та позбавляє позивача можливості отримувати постійний догляд за отримані від відповідача послуги, які є недостатніми для потреб позивача з урахуванням стану здоров`я. Відповідач не надала суду доказів, які б свідчили про належне виконання нею умов спірного договору про утримання позивача та догляду за нею протягом 2019 року. Отже, права та інтереси позивача порушенні відповідачем і вказані порушенні права та інтереси підлягають захисту шляхом розірвання оспорюваного договору довічного утримання (догляду).

Відмовляючи у задоволенні вимог про розірвання договору довічного утримання (догляду), укладеного 10 серпня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що права ОСОБА_4 за оспорюваним договором мають особистий характер, які припинилися внаслідок його смерті відповідно до правил статті 1218 ЦК України. Договір довічного утримання у частині 1/2 частини квартири, яка є спільним сумісним майном подружжя, на день смерті ОСОБА_4 виконаний позивачем.

05 березня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 жовтня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 25 січня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення у частині незадоволених вимог позову та ухвалити у цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 жовтня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 25 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак