Дата документу 16.07.2021
Справа № 501/587/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2021 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Пушкарського Д.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Тимко М.Л.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Іллічівського міського суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» в якому просив (т.1 а.с.2-4):

- встановити факт незаконності п.6 Положення «Про застосування коефіцієнта трудової участі при розподілі відрядного заробітку бригади між її членами в Портових ремонтних майстернях», в редакції, затвердженій Наказом керівника ДП «ІМТП» №1512 від 18.12.2009 року;

- стягнути з ДП «ІМТП» на користь ОСОБА_1 суму недоплаченої заробітної за період з 18.12.2009 до 06.10.2014 року.

В подальшому позивач подав до суду уточнену позовну заяву в якій просить (т.1 а.с.151-153):

- стягнути з Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» (нині Державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ») на користь ОСОБА_1 недовиплачену заробітну плату за період з 01.06.2007 р. до 01.12.2014 р. в сумі 300000 грн.;

- стягнути з Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» (нині Державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ») на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі визначених відповідними квитанціями про сплату судових витрат пов`язаних з розглядом справи.

Розгляд справи позивач просив проводити за уточненою позовною заявою від 26.12.2017, а позовну заяву від 18.03.2016 залишити без розгляду (а.с.154).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Наказом ДП «ІМТП» №131 від 16.07.2007 р. він був прийнятий на роботу в ДП «ІМТП» на посаду токаря. 07.12.2009 року було створено бригаду ділянки верстатної обробки №15 у портових майстернях ДП «ІМТП», до складу якої, зокрема, він і увійшов. Наказом керівника ДП «ІМТП» №1512 від 18.12.2009 року було затверджено Положення «Про застосування коефіцієнта трудової участі при розподілі відрядного заробітку бригади між її членами в Портових ремонтних майстернях». Так, Позивач зазначає, що вказане Положення, з часу прийняття та до втрати чинності, у відповідності до наказу №188 від 04.03.2016 р., прямо суперечило п.2 ст.252-7 КЗпП України, в частині порядку визначення та застосування КТУ, оскільки відповідно до п.6 вказаного Положення розмір КТУ кожному члену бригади встановлюється Радою бригади і затверджується начальником ПРМ, тоді як, зазначена норма законодавства встановлює, що коефіцієнти членів бригади затверджуються колективом бригади за поданням бригадира (ради бригади). У зв`язку з чим, позивач вважає, що з 18.08.2007 р. до моменту виведення його з бригади - 01.10.2014 р., відповідно до наказу №532-О від 21.10.2014 р., він фактично отримував заробітну плату суттєву нижчу за ту, яку мав би отримувати за умови відповідності вказаного Положення діючому законодавству, оскільки розмір його КТУ, визначений радою бригади, з членами якої у нього не склалися стосунки, вочевидь не відповідав дійсному його вкладові в колективний заробіток бригади. З урахуванням наведеного, Позивач вважає за необхідне перерахувати розмір заробітної плати, що був нарахований та виплачений йому під час дії незаконного пункту вказаного Положення, відповідно до базового КТУ, який дорівнює одиниці, згідно п. 9 вказаного Положення.

Відповідач подав до суду заперечення на позовну заяву, у якому зазначено, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 29.06.2016 р. у справі №501/264/16-ц вимога позивача про визнання незаконним п.6 Положення «Про застосування коефіцієнта трудової участі при розподілі відрядного заробітку бригади між її членами в Портових ремонтних майстернях», затвердженого наказом начальника ДП «ІМТП» №1512 від 18.12.2009 року, була розглянута судом, у позові відмовлено, вказане рішення позивачем не оскаржувалось та набрало законної сили, тому з цих підстав та керуючись ч.2 ст.223, п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України в редакції чинній на момент подання заперечень, провадження по цій справі має бути закрите в частині вказаної позовної вимоги. Крім того, на час розгляду справи спірне Положення не є діючим, що підтверджується наказом від 04.03.2016 р. №188, а тому предмет спору відсутній (т.1 а.с.74).

Також, відповідачем вказано, що вимога позивача про стягнення нібито недоплаченої заробітної плати не підлягає задоволенню у зв`язку з тим, що як встановлено рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 29.06.2016 р. у справі №501/264/16-ц, згідно п.5 вказаного Положення, застосування КТУ припустиме при письмовій згоді всіх членів бригади і оформлюється протоколом. Так, Позивач визнав, що у період 2009-2016 р.р. до нього застосовували при нарахуванні заробітку КТУ, що свідчить про наявність згоди на це, про ознайомлення з цим Положенням.

Так, відповідачем зазначено, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

09.10.2018 від відповідача до суду надійшла заява про застосування строку позовної давності, відповідно до якої відповідач зазначає, що позивач зловживає наданими йому правами та вводить суд в оману, визначивши свої позовні вимоги у вигляді стягнення заборгованості по заробітній платі, що надає позивачу можливість не сплачувати судовий збір та звертатися до суду без урахування строку позовної давності. Підставами звернення ОСОБА_1 до суду є його незгода з порядком нарахування йому заробітної плати, а саме застосування до нього розміру КТУ за період його роботи з 2009 р. по 2014 р. Враховуючи той факт, що ОСОБА_1 був згоден з порядком визначення розміру КТУ та порядком застосування до нього зазначеного коефіцієнта у період його роботи з 2009 р. по 2014 р., що встановлено рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 29.06.2016 р. у справі №501/264/16-ц, однак лише у 2016 р. ОСОБА_1 почав вважати неправомірним застосування до нього вказаного коефіцієнту, трудовий спір між ОСОБА_1 та ДП «МТП «Чорноморськ» є спором щодо правомірності визначення його розміру заробітної плати, строк позовної давності по якому вже минув. Як зазначено відповідачем, оскільки ОСОБА_1 був згоден з порядком визначення розміру КТУ та порядком застосування до нього зазначеного коефіцієнта у період його роботи з 2009 р. по 2014 р., ОСОБА_1 на момент звернення до суду вже було пропущено строк для оскарження розміру виплаченої йому заробітної плати за період з 01.06.2007 по 01.12.2014.

В судовому засіданні позивач підтримав та просив задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі з підстав їх недоведеності.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 01.04.2015 р. по справі №501/101/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ДП «ІМТП» про визнання наказу неправомірним та його скасування встановлені наступні факти: ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в ДП «ІМТП» на посаду токаря відповідно до наказу №131 від 16.07.2007 р. 07.12.2009 р. було створено бригаду ділянки верстатної обробки в портових ремонтних майстернях ДП «ІМТП» і на час створення бригади до неї увійшло 13 осіб, в т.ч. ОСОБА_1 (т.1 а.с.21-22).

Згідно ч.4 ст.21 ЦПК України, вищеперелічені фактичні обставини не доказуються при розгляді цієї справи.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 29.06.2016 р. у справі №501/264/16-ц встановлені наступні факти: Наказом №1512 від 18.12.2009 р. було затверджено Положення «Про застосування коефіцієнта трудової участі при розподілі відповідного заробітку бригади між її членами в портових ремонтних майстернях». Сторони не надали доказів щодо дати ознайомлення позивача з цим Положенням. Однак, згідно п. 5 вказаного Положення застосування КТУ припустиме при письмовій згоді усіх членів бригади і оформлюється протоколом. Позивач визнав, що у період 2009-2016 р.р. до нього застосували при нарахуванні заробітку КТУ, що свідчить про наявність його згоди на це, про ознайомлення з цим Положенням. На час розгляду справи це Положення не є діючим. Копія наказу №188 від 04.03.2016 р. підтверджує, що вказане Положення втратило чинність у зв`язку з виданням цього наказу та затвердження нового Положення. Суд погодився з доводами сторони відповідача про відсутність предмета спору на час розгляду справи та про пропуск строку звернення до суду. За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним п. 6 Положення «Про застосування коефіцієнта трудової участі при розподілі відрядного заробітку бригади між її членами в портових ремонтних майстернях», затвердженого наказом керівника ДП «ІМТП» №1512 від 12.12.2009 р. не підлягають задоволенню (т.1 а.с.75-76).

Тобто, рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 29.06.2016 р. у справі №501/264/16-ц вже вирішено питання щодо визнання незаконним Положення «Про застосування коефіцієнта трудової участі при розподілі відрядного заробітку бригади між її членами в Портових ремонтних майстернях», затвердженого наказом начальника ДП «ІМТП» №1512 від 18.12.2009 року, тому дана обставина не підлягає встановленню під час розгляду даної справи.

16 квітня 2019 року від позивача надійшло клопотання в якому він просив суд призначити по справі судову бухгалтерську експертизу, на вирішення якої поставити питання:

-який розмір становить сума недоплаченої заробітної плати ОСОБА_1 за період з 18.12.2009 року до 06.10.2014 року, а також за період з 06.10.2014 р. по 01.12.2015 р., за умови, що КТУ ОСОБА_1 у кожному місяці за дослідний період прийняти за базовий, що дорівнює одиниці?.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 16 травня 2019 року призначено судову бухгалтерську експертизу для визначення розміру недоплаченої заробітної плати за період з 18 грудня 2009 року до 06 жовтня 2014 року, з 06 жовтня 2014 року по 01 грудня 2015 року; проведення експертизи доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Згідно висновку експерта №19-2752/2753 судової економічної експертизи від 31.07.2019 (т.2 а.с.99-104), проведення дослідження наданих матеріалів справи сума донарахування відрядної заробітної плати, з урахуванням, КТУ базового, який дорівнює одиниці, ОСОБА_1 за період з січня по жовтень 2014 року, складає загальну суму 3552,00 грн.

У зв`язку з тим, що в повному обсязі не надані документи відносно нарахування працівнику ОСОБА_1 заробітної плати та розподілення КТУ бригади ПРМ, тому за період з грудня 2009 р. по грудень 2013 р. та з листопада 2014 р. по листопад 2015 р. провести розрахунок нарахування відрядної заробітної плати за умови, що КТУ ОСОБА_1 у кожному місяці не прийнято за базовий, що дорівнює одиниці, не надається за можливе.

Встановлення розміру недоплаченої заробітної плати, який підлягає сплаті ОСОБА_1 за період з січня по жовтень 2014 р. виходить за межі компетенції експерта, оскільки, ДП «ІМТП» (ДП «»МТП «Чорноморськ) є податковим агентом відповідно до пп.14.1 ст.14 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-УІ, із змінами та доповненнями.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Позивачем не порушується питання ненарахування та невиплати йому заробітної плати, натомість, позивач ставить перед судом питання щодо стягнення недовиплаченої йому заробітної плати, що була йому нарахована та виплачена йому під час дії незаконного пункту Положення «Про застосування коефіцієнта трудової участі при розподілі відрядного заробітку бригади між її членами в Портових ремонтних майстернях», затвердженого наказом начальника ДП «ІМТП» №1512 від 18.12.2009 року.

З огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що ДП «МТП Чорноморськ» здійснювало нарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_1 . Сама по собі неможливість надання первинних документів (нарядів, ордерів) токаря ОСОБА_1 та неможливість надання суми в гривнях всієї верстатної бригади за кожен місяць з причин викладених у заяві відповідача про надання доказів відповідно до протокольної ухвали, які підтверджують виплату заробітної плати, з огляду на доведеність існування такої документації, що зафіксовано в службовому листі начальника ПРМ від 04.03.2019 р. №81/14.3-07; службовому листі головного бухгалтера ДП «МТП «Чорноморськ» від 08.08.2017 р. №810/10.4-15 та в службовому листі в.о. заступника директора з економіки ДП «МТП «Чорноморськ» від 11.03.2019 №138/10.5-15, не може свідчити про невиплату заробітної плати позивачеві та не може використовуватись як безсумнівне свідчення факту невиконання відповідачем трудових зобов`язань перед позивачем щодо виплати заробітної плати з огляду на доведеність обставин зворотнього.

На підтвердження того, що у позивача виникло право на отримання заборгованості по недовиплаченій заробітній платі, позивач посилається виключно на незаконність п.6 Положення «Про застосування коефіцієнта трудової участі при розподілі відрядного заробітку бригади між її членами в Портових ремонтних майстернях», затвердженого наказом начальника ДП «ІМТП» №1512 від 18.12.2009 року. Однак, такі посилання суд вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 29.06.2016 р. у справі №501/264/16-ц відмовлено у задоволенні вимог позивача про визнання незаконним п.6 Положення «Про застосування коефіцієнта трудової участі при розподілі відрядного заробітку бригади між її членами в Портових ремонтних майстернях», затвердженого наказом начальника ДП «ІМТП» №1512 від 18.12.2009 року, у зв`язку з пропуском позивачем строку на звернення до суду та відсутністю предмета спору на час розгляду справи.

Відтак, на переконання суду, обставини на які посилається позивач не підтверджують наявності перед ним заборгованості з виплати заробітної плати в зазначеному в уточненій позовній заяві розмірі, а так само не можуть замінювати собою належні та допустимі докази, які можуть бути предметом доказування та нести в собі інформацію відносно нього.

Суд бере до уваги, що згідно висновку експерта №19-2752/2753 судової економічної експертизи по цивільній справі №501/587/16-ц від 31.07.2019, проведення дослідження наданих матеріалів справи сума донарахування відрядної заробітної плати, з урахуванням, КТУ базового, який дорівнює одиниці, ОСОБА_1 за період з січня по жовтень 2014 року, складає загальну суму 3552,00 грн.

У той же час суд звертає увагу, що у вказаному висновку експерта зазначено, що у зв`язку з тим, що в повному обсязі не надані документи відносно нарахування працівнику ОСОБА_1 заробітної плати та розподілення КТУ бригади ПРМ, тому за період з грудня 2009 р. по грудень 2013 р. та з листопада 2014 р. по листопад 2015 р. провести розрахунок нарахування відрядної заробітної плати за умови, що КТУ ОСОБА_1 у кожному місяці прийняти за базовий, що дорівнює одиниці, не надається за можливе.

Разом з тим, як зазначено у вказаному висновку експерта, встановлення розміру недоплаченої заробітної плати, який підлягає сплаті ОСОБА_1 за період з січня по жовтень 2014 р. виходить за межі компетенції експерта, оскільки, ДП «ІМТП» (ДП «»МТП «Чорноморськ) є податковим агентом відповідно до пп.14.1 ст.14 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-УІ, із змінами та доповненнями.

Частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною «Про оплату праці», визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» №95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Статтею 110 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Аналогічна норма міститься в статті 30 Закону України «Про оплату праці», яка доповнена зобов`язаннями власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Відповідно до статті 12 ЦПК України,цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

За змістом положень статей 115,116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 227/5138/18 (провадження № 61-14162св19).

Відповідно до статей 77,78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування та докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Сторонами не заперечується, що протягом трудової діяльності ОСОБА_1 в ДП «ІМТП» згодом ДП «МТП «Чорноморськ» йому належним чином нараховувалась та виплачувалась заробітна плата.

Отже, встановивши, що ДП «МТП «Чорноморськ» здійснювало нарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_1 , сама по собі неможливість надання первинних бухгалтерських документів, які підтверджують виплату заробітної плати, з огляду на доведеність існування такої документації, не може свідчити про невиплату заробітної плати позивачеві та не може використовуватись як безсумнівне свідчення факту невиконання відповідачем трудових зобов`язань перед позивачем щодо виплати заробітної плати.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу, наданого сторонами окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення заборгованості по недовиплаченій заробітній платі слід відмовити, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність перед ним заборгованості по недовиплаченій заробітній платі з боку відповідача, а посилання позивача на незаконність п.6 Положення «Про застосування коефіцієнта трудової участі при розподілі відрядного заробітку бригади між її членами в Портових ремонтних майстернях», затвердженого наказом начальника ДП «ІМТП» №1512 від 18.12.2009 року, не знайшло своє підтвердження у судовому рішенні Іллічівського міського суду Одеської області від 29.06.2016 р. у справі №501/264/16-ц, яким у задоволенні відповідних вимог позивача було відмовлено, тому, як наслідок, належні докази незаконності вказаного пункту зазначеного Положення в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, оцінюючи всі перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про недоведеність позовних вимог позивачем, оскільки останнім не надано належних доказів порушення його прав, а відтак, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно ст.141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

У зв`язку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивача.

Керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про стягнення заборгованості по заробітній платі, - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 16 липня 2021 року.

Суддя