Апеляційне провадження №22-ц/824/8690/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року та за апеляційною скаргою приватного підприємства «Еліта-Тур» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Еліта-Тур» про розірвання договору, стягнення коштів за договором на туристичне обслуговування із урахування фінансових санкцій за невиконання/неналежне виконання зобов`язання,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року позивач звернулась до суду з позовом про розірвання договору, стягнення коштів за договором на туристичне обслуговування із урахування фінансових санкцій за невиконання/неналежне виконання зобов`язання.

В обґрунтування позову зазначила, що 22 лютого 2020 року між ОСОБА_1 та ПП «Еліта-Тур» було укладено договір на туристичне обслуговування № 02/22/1-1 про надання комплексу туристичних послуг у поїздці за маршрутом «Київ - Ахелой (Болгарія) - Київ» з 10 липня 2020 року по 24 липня 2020 року. За вказаним договором відповідач виступав як туроператор, який забезпечує обслуговування фірми «МГР Мениджмьт», Болгарія.

ОСОБА_1 при укладенні договору від 22 лютого 2020 року була замовником поїздки групи школярів школи, в якій вона працює вчителем англійської мови. З цією метою позивач звернулась до ПП «Еліта-Тур» для надання їй та учням туристичних послуг й уклала договір від свого імені.

За умовами договору від 22 лютого 2020 року замовник повинен був сплатити 650 Євро та 500 грн. за кожну дитину, яка буде брати участь у поїздці за кордон. На момент укладення договору в групі туристів нараховувались 9 учнів. 22 лютого 2020 року позивач сплатила відповідачу грошові кошти в сумі 53 154 грн. 00 коп. (1 800 Євро та 4 500 грн.) як суму попередньої оплати послуг за вказаним договором.

Зважаючи на проведену оплату туристичних послуг, позивач виконала умови договору, проте відповідач у односторонньому порядку відмовився надавати туристичні послуги позивачу у встановлений час, що вплинуло на запланований відпочинок. У червні 2020 року відповідач повідомив позивача про зміни умов договору від 22 лютого 2020 року, а саме перенесення поїздки на інший період у зв`язку із закриттям державних кордонів республіки Болгарії через пандемію коронавірусу, внаслідок чого відповідач не зможе забезпечити поїздку у визначену дату та час. Згодом відповідач направив позивачу електронною поштою лист щодо змін істотних умов договору від 22 лютого 2020 року та свої пропозиції щодо односторонньої зміни замовлення, у яких вказував, що у випадку відмови від поїздок відповідач не повертає позивачу понесену ним суму за договором, а поверне лише частину оплачених грошових коштів.

Зважаючи на те, що запропоновані відповідачем інші варіанти туру не підходили позивачу, 01 липня 2020 року позивач листом повідомила про намір розірвати договір від 22 лютого 2020 року та просила повернути сплачені нею грошові кошти. В той же час відповідач відмовився повертати сплачені позивачем грошові кошти в повному обсязі, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року вищезазначений позов задоволено частково; договір № 02/22/1-1 на туристичне обслуговування, укладений 22 лютого 2020 року між приватним підприємством «Еліта-Тур» та ОСОБА_1 , розірвано; стягнуто з ПрАТ «Еліта-Тур» на користь ОСОБА_1 53 154 грн. 00 коп. сплачених грошових коштів за договором, 8 000 грн. 00 коп. понесених витрат на правову допомогу, а всього - 61 154 грн. 00 коп.; у решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду в частині незадоволених позовних вимог, позивач подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення в цій частині вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд рішення суду першої інстанції в частнині незадоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач також не погодився з вказаним рішенням суду, направив апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважає незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Просив апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення з відповідача на користь позивача 53 154 грн. сплачених грошових коштів за договором та 8 000 грн. понесених витрат на правову допомогу, ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача 28 761, 30 грн., в задоволені решти позовних вимог - відмовити.

За результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду проходить до наступних висновків:

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Свою незгоду з ухваленим рішенням позивач обґрунтовувала насамперед тим, що форс-мажорні обставини, які перешкодили поїздці туристичної групи до Болгарії, закінчилися, а тому вона вимагає стягнути з відповідача на свою користь передбачені Законом України «Про захист прав споживачів» санкції з виконавця, який прострочив виконання прийнятих на себе зобов`язань (3% за кожен день невиконання).

Позивач погоджується з існуванням форс-мажорних обставин, проте зазначає, що вони закінчилися 15.06.2020 року, в той час як за умовами договору виліт групи мав відбутися з 10.07.2020 року по 24.07.2020 року. За таких умов відповідач мав можливість направити групу у туристичну поїздку після відкриття кордонів в обумовлені договором дати.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із вищевказаним твердженням апелянта.

Як вбачається з матеріалів справи, не сам виліт групи мав відбутися з 10.07.2020 року по 24.07.2020 року, а відповідно до п. 2.1 укладеного між сторонами договору №02/22/1-1 від 22.02.2020 року на туристичне обслуговування сторонами було погоджено строк перебування у місці надання туристичних послуг - з 10 липня 2020 року по 24 липня 2020 року. За таких умов виліт мав відбутися до 10.07.2020 року, аби забезпечити перебування групи в місці призначення до настання дати початку зазначеного періоду. Таким чином на час запланованої та погодженої дати вильоту місце форс-мажорні обставини - були закриті кордони через пандемію коронавірусу.

Відповідно до ч. 6 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо невиконання договору відбулось у зв`язку з діями непереборної сили, на виконавця не може бути покладено штрафні санкції. Таким чином, оскільки на час поїздки мали місце обставини непереборної сили, підстав для стягнення з відповідача на користь позивача штрафних санкції немає. За таких умов суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у частині стягнення з відповідача на користь позивача штрафних санкцій.

Щодо вимог апеляційної скарги відповідача колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне:

В своїй скарзі відповідач зазначав про те, що в першій вимозі про розірвання договору між сторонами позивач зазначала причиною такого розірвання зміну обставин, якими сторони керувались під час укладення вказаного договору. При цьому відповідно до умов чинного закону розірвання договору з наведеної підстави передбачає зовсім інші наслідки, ніж ті, які заявив позивач. Таким чином відповідач вважає вимоги позивача безпідставними, відтак позов не підлягав до задоволення в повному обсязі.

З наведеною позицією апелянта колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

З матеріалів справи вбачається, що дійсно, в першій направленій на адресу відповідача пропозиції розірвати договір в якості підстави для цього було зазначено зміну обставин, якими сторони керувались під час укладення вказаного договору. В той же час обидві сторони по справі зазначають, що вони не досягли згоди з питання умов такого розірвання договору, відтак пропозиція позивача прийнята не була.

Звертаючись до суду з позовом, позивач свої вимоги ґрунтував на положеннях ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої якщо виконавець вчасно не приступив до виконання зобов`язання, споживач має право відмовитися від договору. Саме такі вимоги й були предметом розгляду суду першої інстанції.

Факт нездійснення поїздки у встановлені у договорі дати є доведеним, а тому суд першої інстанції правильно вважав, що позивач володіє правом вимагати розірвання договору на зазначених вище підставах, з чим також погоджується й колегія суддів апеляційного сулду.

Іншим твердженням відповідача у апеляційній скарзі було те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги ту обставину, що відповідачем вже було повернуто частину отриманих коштів, оскільки на вимогу ОСОБА_2 , яка є матір`ю однієї дитини, яка мала поїхати до Болгарії, отримано в позасудовому порядку 5 591, 00 грн. За таких умов з точки зору апелянта вказана сума має бути врахована при вирішенні питання встановлення розміру стягнення з відповідача на користь позивача.

Зазначена позиція відповідача не може бути прийнята колегією суддів апеляційного суду.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регламентуються умовами укладеного між ними 22 лютого 2020 року договору на туристичне обслуговування № 02/22/1-1. відповідно до умов такого договору замовником послуг є саме позивач - ОСОБА_1 . Не дивлячись на те, що позивач мала везти групу різних школярів, договірні правовідносини були укладені лише між ОСОБА_1 та ПП «Еліта-Тур». Кошти відповідачу також платила саме ОСОБА_1 . За таких умов зобов`язання за договором, в тому числі й у зв`язку з не проведенням поїздки, існують у ПП «Еліта-Тур» саме перед ОСОБА_1 . Таким чином факт виплати відповідачем коштів особі, яка не є стороною договору та учасником даних правовідносин, не може змінювати розмір зобов`язань відповідача по відношенню до позивача.

Окремо відповідач зазначав, що судом першої інстанції не було враховано те, що частина отриманих за договором грошових коштів була фактично витрачена на організацію поїздки, відтак не підлягає стягненню.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

На підтвердження своїх посилань на витрачання коштів на організацію поїздки відповідачем було надано: рахунок-фактуру № І.20-00010-1 від 12.03.2020 року, платіжне доручення № UA 3063 від 12.03.2020 року та довідку про склад витрат ПП «Еліта-Тур» з обслуговування туристів по «Мідія Гранд Резорт» (Болгарія) на одного туриста /5 місяців/ 2020 рік.

Дослідивши вищевказані документи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про неможливість прийняття в якості належних доказів на підтвердження позиції відповідача.

Як у вказаному рахунку фактурі, так і в платіжному дорученні не вказано ідентифікаторів та переліку послуг, за які передбачено сплату кошти. При цьому рахунок фактура № І.20-00010-1 від 12.03.2020 року не є платіжним документом (а.с. 39), а платіжне доручення № UA3063 від 12.03.2020 року (а.с. 40) фактично є набраним на комп`ютері текстом без будь-яких належних відміток на підтвердження проведення банківських операцій.

Окрім наведеного, вищевказані документи містять різні суми і не містять жодного посилання ні на укладений між ПП «Еліта-Тур» та ОСОБА_1 договір, ні на особу останньої чи учасників туристичної групи, яка передбачена таким договором.

Колегія суддів апеляційного суду не може вважати належним доказом понесення відповідачем витрат і надану відповідачем довідку про склад витрат ПП «Еліта-Тур» з обслуговування туристів по «Мідія Гранд Резорт» (Болгарія) на одного туриста /5 місяців/ 2020 рік (а.с. 41), оскільки цей документ відповідач видав сам собі, а викладені у ньому дані не підтверджуються жодними іншими належними доказами.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позиції апелянта, яку він поклав в основу своєї апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни судових рішень суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу приватного підприємства «Еліта-Тур» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько