Дата документу 13.07.2021 Справа № 336/1503/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/1503/21
Провадження №22-ц/807/2718/21
Провадження №22-ц/807/2718/21-2
Головуючий в 1-й інстанції - Боєв Є.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О. В., Полякова О. З.,
секретарБєлова А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2021 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 30 квітня 2021 року) та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2021 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про відшкодування моральної шкоди заподіяної смертю,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просили стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») 500 000,00 грн. моральної шкоди по 250 000,00 грн. кожному позивачу. Свої вимоги обґрунтовують тим, що 13.08.2018 приблизно о 21-00 год. на станції Запоріжжя 1 - Запоріжжя Вантажне, в районі 1100 кілометру на другому головному перегоні електровоз ВЛ8 №1622 під керуванням машиніста ОСОБА_3 здійснив наїзд на ОСОБА_4 14.08.2020 за фактом настанні цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №002739 та розпочато досудове розслідування. Постановою слідчого Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 13.02.2020 кримінальне провадження, внесено до ЄРДР під №0002739 було закрито. Позивачі є батьками загиблого ОСОБА_4 , ОСОБА_1 є пенсіонером з 2005 року, а ОСОБА_2 є пенсіонером з 2011 року. Син постійно проживав разом з ними, та, маючи офіційний дохід, оскільки працював на ТОВ «Запорізький сталеливарний завод» на посаді машиніста крана, утримував батьків. Загиблий не був одружений та не мав дітей, а тому допомагав батькам не тільки матеріально, але й фізично, роблячи хатні справи, оскільки останні є люди похилого віку. Після смерті сина позивачі страждають як морально, так і фізично, оскільки відчувають великі труднощі зі здоров`ям та не можуть повністю самостійно себе обслуговувати. Посилаючись на те, що життя позивачів непоправно змінилось, у зв`язку зі смертю сина вони переживають надзвичайні страждання та негативні почуття, враховуючи, що найважливіший життєвий зв`язок зруйнований, а також те, що позивачі позбавлені допомоги та підтримки, вони оцінюють розмір грошового відшкодування завданої їм моральної шкоди у грошовому еквівалентні - 500 000 грн., тобто рівноцінно на кожного позивача по 250 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2021 року, позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про відшкодування моральної шкоди заподіяної смертю - задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 100 000,00 (сто тисяч гривень) в якості відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_2 100 000,00 (сто тисяч гривень) в якості відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 суму судових витрат у розмірі 1000,00 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_2 суму судових витрат у розмірі 1000,00 грн.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2021 року, стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (ЄРДПОУ 40075815, адреса: м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5) на користь держави судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2000 грн.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційних скарг є те, що судом першої інстанції не було досліджено матеріалів службової перевірки та не надано належної оцінки тому факту, що у діях ОСОБА_2 наявні ознаки протиправної поведінки, що виключає відповідальність відповідача щодо відшкодування моральної шкоди. Відповідно до рішення суду від 26 квітня 2021 року суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивачів судовий збір по 1000,00 на кожного, а додатковим рішення стягнув 2000,00 грн. судового збору на користь держави, що вказує на неправомірний розподіл судових витрат.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали та рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачі є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно із свідоцтвом про народження, виданого відділом РАЦС Шевченківської райадміністрації м. Запоріжжя від 05.12.1986, серія НОМЕР_1 , актовий запис №2389 (а.с. 23).

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження № 0002739 від 14.08.2018 року, 13.08.2018 о 21 год . 52 хв. в Шевченківському районі м. Запоріжжя, вул. Чарівна, ст. Запоріжжя Грузове (Вантажне) в районі Амстору потяг 4486 наїхав на чоловіка; чоловік помер; заявник ОСОБА_6 (рапорт від 13.08.2018).

Згідно із протоколу допиту свідка ОСОБА_7 , допитаний у рамках кримінального провадження свідок показав, що зі слів диспетчера ПК-5 йому відомо, що черговому по станції Запоріжжя Вантажне повідомив машиніст потягу ОСОБА_3 , локомотив ВЛ8 № 1622 , про те, що біля колії лежить труп чоловіка. Надалі свідок із працівниками поліції на вищевказаній ділянці виявив зазначений труп.

Листом від 02.09.2020 із додатком відповідач підтвердив, що електровоз ВЛ8 № 1622 перебуває на балансі виробничого підрозділу локомотивне депо «Синельникове» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця», ОСОБА_3 , дійсно з 22.04.2008 року працює у вказаному структурному підрозділі і станом на 01.09.2020 обіймає посаду машиністу електровозу (а.с. 13-14).

Відповідно до остаточного лікарського свідоцтва про смерть № 2818 від 18.08.2018, що міститься у матеріалах кримінального провадження, смерть ОСОБА_4 настала 13 серпня 2018 року на залізничній колії по вул. Магістральній, смерть настала внаслідок ушкодження з невизначеним наміром, причина смерті встановлена судово-медичним експертом ОСОБА_8 , який внаслідок розтину встановив, що до смерті ОСОБА_4 призвели відкриті переломи склепіння та основи черепа із руйнуванням головного мозку; ушкодження утворилися внаслідок падіння, лежання або бігу перед об`єктом, що рухається (потягом).

Постановою старшого слідчого Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області Уткіна О.О. від 13.02.2020 року, що міститься у матеріалах кримінального провадження № 0002739 від 14.08.2018 року, вказане кримінальне провадження за фактом наїзду потягу на пішохода ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закрито у зв`язку з встановленням відсутності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України.

Як випливає із змісту постанови, слідчим встановлено, що ОСОБА_4 порушено вимоги п. 2.1, п. 2.2 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, що затверджені наказом Міністерства транспорту України № 54 від 19.02.1998. Вказані пункти Правил визначають, що пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо); на станціях, де немає мостів і тунелів, громадянам належить переходити залізничні колії у місцях, обладнаних спеціальними настилами, біля яких встановлені покажчики "Перехід через колії"; перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо).

Задовольняючи вимоги позову частково, суд першої інстанції виходив з того, що заподіяна позивачам моральна шкода внаслідок загибелі ОСОБА_4 підлягає відшкодуванню відповідачем АТ «Укрзалізниця» як власником джерела підвищеної небезпеки, оскільки представником останнього у судовому засіданні не доведено, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. При визначенні розміру моральної шкоди суд врахував вимоги розумності та справедливості, встановлені обставини, глибину та тривалість моральних страждань позивачів, яких вони зазнали внаслідок смерті свого сина, характер та тривалість їх немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди. При цьому, оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення потерпілим вимог п. 2.1, п. 2.2 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, що затверджені наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 №54, суд вважав за можливе зменшити розмір відшкодування завданої позивачам смертю їх сина моральної шкоди до 100 000 грн.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивачів по 1000,00 грн в рахунок відшкодування витрат на сплату судового збору.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2021 року, стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь держави судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2000 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується частково виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" № 4 від 01.03.2013 року обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України).

Відтак, АТ "Українська залізниця", з яким машиніст перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

При цьому умисел потерпілого як обставина, що виключає відповідальність відповідача належними та допустимими доказами доведена не була.

В пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Відповідно до ст. 23 ЦК України кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди та розміру її відшкодування. Розмір відшкодування моральної шкоди позивачу визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, пов`язаних з противоправною поведінкою та страждань у зв`язку із пошкодженням майна, ступеня вини відповідача, який завдав шкоду.

Визначаючи суму грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд першої інстанції обґрунтовано врахував той факт, що факт смертельного травмування ОСОБА_4 стався внаслідок його необережності, а саме: порушення ним пунктів 2.1, 2.2 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, що є підставою для зменшення розміру моральної шкоди.

Таким чином ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку дійшов обґрунтованого висновку.

Доводи апеляційної скарги в частині вирішення питання щодо позовних вимог не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Між тим, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд першої інстанції необґрунтовано стягнув витрати зі сплати судового збору за подання позову з відповідача на користь позивачів.

Так, відповідно до ч.8 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами здійснюються відповідно до процесуального законодавства.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позову до суду позивачі були звільнені від сплати судового збору на підставі п. 2 ч 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

За ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позовні вимоги судом задоволені частково, витрати зі сплати судового збору у розмір 2000,00 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Враховуючи наведене, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2021 року підлягає скасуванню в частині вирішення питання щодо судових витрат, без прийняття нового рішення в цій частині, оскільки додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2021 року судові витрати розподілені у відповідності до відповідних норм законодавства.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2021 року у цій справі скасувати в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 15 липня 2021 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков