Провадження № 2/761/1285/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

секретаря судового засідання - Мехеди А.В.,

за участю:

представника позивача - Кошового Г.І. ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

представника третьої особи - Шандиби Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві у порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом Органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Відповідно до позовних вимог Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації просили суд: позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (Адреса реєстрації - АДРЕСА_1 ; РНОКПП - НОМЕР_1 ); стягнути з гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (Адреса реєстрації - АДРЕСА_1 ; РНОКПП - НОМЕР_1 ) аліменти на утримання дитини у розмірі 1 /3 частки усіх доходів але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь дитячого закладу або фізичної особи, яка буде опікуватись дитиною до її повноліття.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 о 13.19 в с. Будище, Коропського району, Чернігівської області Завідувачем дитячого центру розвитку «Соколятко» ОСОБА_5 було знайдено малолітню дитину без нагляду дорослих про що було складено відповідний Акт органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку. Дитину було доставлено до Коропської ЦРЛ для медичного обстеження. Службою у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації малолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , Наказом № 3 від 20.01.2017 року дитину було поставлено на облік, як дитину-сироту або дитину позбавлену батьківського піклування. ОСОБА_6 було направлено до державного інтернатного закладу Київського міського будинку дитини «Берізка». За час перебування дитини у БД «Берізка» мати, ОСОБА_2 , навідувалась до малолітньої доньки разом 7 відвідувань у 2018 році та останній раз у 2019 році мати відвідала дитину 11.05.2019 року. З моменту останнього відвідування станом на 11.10.2019 року, мати не телефонувала і не відвідувала свою доньку. Мати протягом тривалого часу ані моральної, ані матеріальної допомоги на утримання дитини не надавала, не забезпечувала дитину мінімальними потребами такими як одяг, взуття, іграшки, засобами особистої гігієни. Свідоцтво про народження ОСОБА_4 було видане Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про що було складено відповідний актовий запис про народження від 04.11.2016 р. № 3574. Відомості про батька записані відповідно до ч. 1 статті 135 Сімейного кодексу України. Отже, єдиним законним представником, на кого покладено батьківські обов`язки є матір дитини, ОСОБА_2 . З цього випливає, що мати, ОСОБА_2 свідомо порушує ч. 1 ст. 152 Сімейного кодексу України, якою регламентується право дитини на належне батьківське піклування, якій в свою чергу передує обов`язок батьків. На підставі вищевикладеного Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації звернувся до суду з відповідним позовом.

20 лютого 2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі. Справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 08 вересня 2020 року було закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Відповідач та його представник в призначене судове засідання з`явилися, заперечували проти задоволення позовних вимог, просили суд відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог поклався на розсуд суду.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши документи, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 17.01.2017 року о 13.19 в с. Будище, Коропського району, Чернігівської області Завідувачем дитячого центру розвитку «Соколятко» ОСОБА_5 було знайдено малолітню дитину без нагляду дорослих про що було складено відповідний Акт органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку. Дитину було доставлено до Коропської ЦРЛ для медичного обстеження. Дане не спростовувалось сторонами по справі, а також документально підтверджується матеріалами справи (а.с.11-12).

Службою у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації малолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , Наказом № 3 від 20.01.2017 року дитину було поставлено на облік, як дитину-сироту або дитину позбавлену батьківського піклування (а.с.13).

ОСОБА_6 було направлено до державного інтернатного закладу Київського міського будинку дитини «Берізка» на підставі Розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 24.01.2017 року № 35 (а.с.14).

За час перебування дитини у БД «Берізка» мати, ОСОБА_2 , навідувалась до малолітньої доньки 04.01.2018 р., 09.01.2018 р., 11.01.2018 р., 23.01. 2018 р., 04.02.2018 р., 13.02.2018 р., 06.05.2018 р. (разом 7 відвідувань у 2018 році) та останній раз у 2019 році мати відвідала дитину 11.05.2019 року (а.с.15).

Свідоцтво про народження ОСОБА_4 було видане Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про що було складено відповідний актовий запис про народження від 04.11.2016 р. № 3574. Відомості про батька записані відповідно до ч. 1 статті 135 Сімейного кодексу України. Отже, єдиним законним представником, на кого покладено батьківські обов`язки є матір дитини, ОСОБА_2 (а.с.9-10).

Відповідно до Висновку Органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації №109/04/40-11378 від 16.12.2019 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 вбачається, що Комісія з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній в м. Києві державній адміністрації на своєму засіданні 11.12.2019 року (протокол № 26), вважає за доцільне позбавити батьківських прав громадянку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.16-17).

Згідно Висновку оцінки потреб сім`ї щодо ОСОБА_2 (Соціальна картка №06/86) вбачається, що за загальною інформацією про членів сім`ї на час оцінювання, що проводилось із 11.01.2021 по 16.01.2021 року встановлено, що для малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_4 за місцем проживання матері ОСОБА_2 створено належні умови для їх повноцінного розвитку та життєдіяльності. ОСОБА_8 має достатній рівень батьківського потенціалу. Також встановлено, що ОСОБА_2 усвідомлює наявність проблем та готова до співпраці (а.с.47-48).

Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 22 грудня 2020 року встановлено наступне:

«проведено обстеження умов проживання громадянки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка проживає в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Умови проживання: квартира розташована на п`ятому поверсі дев`ятиповерхового будинку, складається з однієї житлової кімнати, коридору, кухні, ванної кімнати, туалету. У квартирі є один розкладний диван, на якому сплять мати із дочкою, шафа-купе та необхідна побутова техніка. В наявності були крупи, олія та інші продукти харчування. Санітарно-гігієнічні умови помешкання відповідають встановленим нормам.

Для виховання та розвитку дітей створено такі умови: на час проведення обстеження в квартирі були відсутні окремі спальні місця для дітей. У малолітньої ОСОБА_9 є дитячий одяг та взуття. Для старшої малолітньої дочки ОСОБА_10 придбано деякі зимові речі, окрім, взуття. Мати дітей запевнила, що у найкоротший термін вона придбає ще один розкладний диван для дівчат та постільну білизну.

За цією адресою проживають:

1. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мати дітей, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (довідка про реєстрацію місця проживання особи від 02 червня 2020 року № 12391854, видана управлінням надання адміністративних послуг Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації), а фактично з 15 грудня 2020 року проживає в орендованій квартирі за АДРЕСА_3 . Мати дітей офіційно не працює, з її слів, вона займається онлайн продажем та має орієнтований щомісячний дохід 15 тис. грн.;

2. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , менша дочка заявниці. Зі слів ОСОБА_2 , на даний час вона займається питанням влаштування дочки в дошкільний навчальний заклад м. Біла Церква.

Стосунки, традиції сім`ї: Зі слів ОСОБА_2 , її старша малолітня дочка ОСОБА_10 з трьохмісячного віку і по даний час перебуває в Київському міському будинку дитини «Берізка». Мати дітей повідомила, що останній раз вона бачила дитину в закладі пів року тому. Після того, зі слів матері, вона немала можливості бачитися з дитиною через карантинні обмеження. На даний час ОСОБА_2 хоче забрати малолітню дочку ОСОБА_10 з будинку дитини додому на постійне місце проживання.» (а.с.49).

Як вбачається з Акту оцінки потреб сім`ї/особи за період 11.01.2021 по 16.01.2021, ОСОБА_2 характеризується позитивно, створено належні умови для виховання дітей (а.с.51-56).

В судовому засіданні відповідач пояснила суду, що намагається відновити зв`язок зі своєю донькою.

В даній ситуації суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод( далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі "Савіни проти України", пункт 49 рішення у справі "Хант проти України").

Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

При цьому, відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року N 3477-IVсуди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права і особливості даної ситуації свідчать про необхідність врахування наведених міжнародних стандартів, які знаходяться у тісному взаємозв`язку із національним правовим регулювання описуваних правовідносин.

За змістом частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2019 року у справі №739/1957/17-ц.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Відповідно до статей 150, 155 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

Суд наголошує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що "основні інтереси дитини" є надзвичайно важливими. Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 згадуваного вище рішення у справі "Мамчур проти України").

Отже, повертаючись до обставин даної справи судом встановлено, що відповідачу, як батьку малолітньої дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК), що зазначила і позивачка в позовній заяві.

Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про позбавлення батьківських прав відповідача, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі і чи мали заінтересовані сторони, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (наприклад див. пункт 51 згадуваного раніше рішення Європейського Суду у справі "Савіни проти України").

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем рішення суду про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини, про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни та при позбавленні батьківських справ.

Відтак, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог, оскільки належних та допустимих доказів саме ухилення матері від виконання своїх обов`язків, або ж існування інших обставин, які б давали суду підстави вважати, що на теперішній час залишення дітей у матері є небезпечним для їх життя, здоров`я і морального виховання, а такий радикальний захід як відібрання дітей у матері в даному випадку не є доцільним, зважаючи на існування можливості виправлення ситуації з виховання дітей у менш суворий та інший альтернативний захід, зважаючи на повноваження позивача у даній сфері діяльності. Мотиви, наведені на виправдання втручання у права дитини бути із матір`ю не є доречними і достатніми для її відібрання і позбавлення материнського піклування.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні Органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав було відмовлено судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст. ст. 3, 5, 13, 81, 141, 258-259, 268, 272-273, 280, 354-355, 430 ЦПК України, ст. ст. 180-183, 184, СК України, Законом України «Про охорону дитинства», суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог Органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, адреса місця знаходження - 01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд.24, код ЄДРПОУ 3740511,

ОСОБА_2 , адреса місця реєстрації - АДРЕСА_1 , адреса місця проживання - АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, адреса місця знаходження - 01030, м. Київ, бульв. Т. Шевченка, буд.26/4.

Повний текст рішення складений 22 лютого 2021 року.

Суддя: