Провадження №2/523/2209/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2021 р.

Суворовський районний суд м.Одеси у складі:

головуючої судді - Середи І.В.,

за участю секретаря Щербан О.Д.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №9 в м.Одесі справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 11.10.2016 р. звернувся з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на 27/50 частин домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку під літ. «А», «Б».

В обгрунтування вимог ОСОБА_1 вказував на те, що після смерті діда ОСОБА_8 , спадщину прийняли батько позивача- ОСОБА_4 (відповідач) та дядько позивача ОСОБА_9 . Згідно рішення Ленінського районного суду м.Одеси від 06.12.1994р. проведено виділ в натурі спадкового майна та ОСОБА_4 виділено житлове приміщення літ.»А», що складалося з №2-а,2а-4, 2а-3,22,2-1,2-3, літня кухня літ.»Д», вбиральня літ.»У», що дорівнює 27/50 частини домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 . У зв`язку з непридатністю для проживання за строком експлуатації батьку ОСОБА_4 була виділена квартира, куди він зі своєю сім`єю і пересилився, а позивач разом з матір`ю залишились проживати в будинку. В подальшому позивач з дозволу батька провів капітальний ремонт будинку, де і проживає по теперішній час. Відповідач ОСОБА_4 обіцяв позивачу після приватизації своєї квартири подарувати будинок, однак до цього часу обіцянку не виконав. ОСОБА_4 здав в оренду частину вказаного домоволодіння, не дозволяє позивачу переоформити договори на водо- та газопостачання, а тому позивач віддає кошти батьку, який сплачує за користування цими послугами. Як зазначає позивач, він більше 10 років з дозволу батька користується вказаною частиною домоволодіння, а тому обгрунтовуючи свої вимоги ст.344 ЦК України звернувся до суду з вказаним позовом .

18.10.2016р. суддею Шепітком І.Г. відкрито провадження у справі.

09.12.2016р. на адресу суду надійшли заперечення ОСОБА_4 , який заперечував проти заявлених вимог в повному обсязі, посилаючись на ст.ст.317,319,321 ЦК України. Також спростовував твердження ОСОБА_1 про тривале безперервне проживання зв домоволодінні та зазначав, що тільки після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері позивача ОСОБА_10 , яка займала окремі кімнати в будинку, позивач самовільно без дозволу відповідача вселився разом зі своєю дружиною ОСОБА_11 та її донькою і малолітніми спільними дітьми, на підтвердження чого вказує на те, що раніше звертався до суду з позовом про виселення ОСОБА_1

15.05.2018р. позивач доповнив позовні вимоги та просив також визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , який 13.01.2017р. посвідчено приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Назарчук Н.М, та визнати за позивачем право власності на 38/100 частин домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_2 , яке складається з житлових будинків під літ. «А», «Б» (т.1 а.с. 163-165).

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 16.11.2018р. за заявою представника позивача ОСОБА_12 накладено арешт на будинок розташований за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_5

13.02.2019р. ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси витребувано з Одеського державного нотаріального архіву належним чином посвідчену копію договору дарування № 5-84 від 13.01.2017 року, за яким ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 38/100 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , а також належним чином посвідчені копії документів, на підставі яких було укладено даний договір.

18.03.2019р. з Одеського державного нотаріального архіву надійшли копії витребуваних документів.

28.10.2019р. ухвалою судді Суворовського районного суду м.Одеси у зв`язку з відстороненням від здійснення правосуддя судді Суворовського районного суду м. Одеси Шепітка І.Г., у провадженні якого знаходилася вищевказана справа, та надходженням заяви позивача ОСОБА_1 про повторний перерозподіл справи, здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями автоматизованою системою документообігу 23.10.2019 р., відповідно до ст.ст.14,33 ЦПК України, справу прийнято до провадження судді Середи І.В..

15.05.2019р. надійшов відзив ОСОБА_4 на уточнену позовну заяву, в якому представник відповідача ОСОБА_3 звертав увагу суду, що всупереч позиції, висловленої в постанові Верховного Суду від 24.01.2019р. по справі №755/16913/16-ц, позивач не надав доказів на підтвердження необхідних умов для визнання за ним права власності за набувальною давністю. Власник майна не відмовлявся від свого права. Також зазначив, що позивач ніколи не володів належною ОСОБА_4 частиною домоволодіння, а лише користувавсая частиною приміщень, знав, хто є власником нерухомого майна, розумів відсутність правових підстав для отримання у власність спірного майна при вселенні. Оскільки в силу ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, відповідач ОСОБА_4 вважав, що відсутні підстави для визнання договору дарування не дійсним.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених в уточненій позовній заяві. В усній промові представник зазначив, що договір дарування не відповідає волевиявленню сторін, не відповідає суб`єктному складу. Таккож вказува на те, що відповідач не мав права укладати договір дарування, оскільки не мав доступу до будинку, не володів ним, тоді як фактичним власником є позивач.

Представник відповідачів ОСОБА_3 заперечував проти задоволення заявлених вимог, посилаючись на правове обгрунтування, викладене у відзиві на уточнені позовну заяву, безпідставність та необгрунтованість позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, свідків, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 28.07.2015р., яке набрало законної сили 15.10.2015р. на підставі ухвали апеляційного суду Одеської області, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_8 . Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/4 частини житлового домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Вищевказана 1/4 частина домоволодіння, яка є спадковим майном, складалась з: житлових приміщень -літ. А і В, літня кухня - літ. Д, сараї-літ. И, З, туалети-літ. У, Т, огородження - №1, 8-12, мостіння - І-ІІ.

Рішенням Ленінського районного суду м. Одеси від 06.12.1994 р. між ОСОБА_9 і ОСОБА_4 був проведений в натурі поділ спадкового майна 1/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , як спадкоємцями за заповітом їх померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_8 .

ОСОБА_9 виділено 23/50 частини, які складалися з приміщень в жилому літ. "В": 4а-1,4а- 2, 4а-3, 4а-4, 4а-5, вбиральні "Т".

ОСОБА_4 виділено 27/50 частини, які складалися з приміщень в жилому літ. "А": 2а, 2а-4, 2а-3, 2-2, 2-1, 2-3,1, літ. "Д" - літньої кухні, вбиральні "У".

Розпорядженням Виконкому Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 179р від 03.03.03 р.був затверджений проект розподілу домоволодіння АДРЕСА_3 між усіма співвласниками: за ОСОБА_4 - 38/100 часток, за ОСОБА_9 - 27/100 часток, за ОСОБА_13 - 28/100 часток, за ОСОБА_14 -7/100 часток від утвореного домоволодіння, розташованого на земельній ділянці площею 358,0 кв.м, яке складається з житлових будинків літ."А" та літ."В", службових будов літ. "И", літ. "Т", літ. "У", літ. "З", літ. "Д", літ. "П". Вважати утворене домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 .

13.01.2017р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування часток домоволодіння, згідно якого ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_5 38/100 часток домоволодіння АДРЕСА_4 (колишня адреса: АДРЕСА_3 ), яке в цілому складається з двох житлових будинків, зазначених на схематичному плані літерами А, В, загальною площею 163,9 кв.м., житловою площею 90,7 кв.м., та господарських будівель і споруд, зазначених літерами: Д-літня кухня, З,И-сараї, У,Т-вбиральні, №1,8-12-огорожа, І,ІІ-мостіння. Договір посвідчено державним нотаріусом Четвертої одеської державної днотаріальної контори Назарчук Н.М. (т.2, а.с.3).

Згідно з вимогами ч.1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже, належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Вирішуючи спір, суд враховує правову позицію, викладену в Постанові Верховного Суду від 19.01.2019р. по справі №755/16913/16-ц, щодо застосування положень ст.344 ЦК України.

У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Судом встановлено та не заперечується позивачем, що при вселенні ОСОБА_1 знав, що спірне домоволодіння належить відповідачу ОСОБА_4 , тому відсутніні підстави для ствердження про добросовісність позивача.

Таким чином, врахувавши обставини справи та надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання права власності за набульною давністю, оскільки позивачу було відомо про відсутність у нього підстав для набуття права власності на спірне домоволодіння позивач отримав від відповідача право на користування.

Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до вимог ч.1,,2,3,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою,п`ятою та шостою статті 203цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим. Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Що стосується вирішення вимоги про визнання договору дарування від 13.01.2017р. недійсним, то позивач в остаточній редакції позову не обгрунтовував підстави визнання договору дарування не дійсним, тільки в засіданні зазначав, що підставою для визнання його недійсним є те, що він не відповідає волевиявленню сторін та суб`єктному складу.

Як видно із змісту договору дарування ОСОБА_4 розпорядився своєю власністю подарувавши майно своїй дружині ОСОБА_5 ..

Проаналізувавши представлені докази та обгрунтування позову, суд прийшов до висновку, що відсутні підстави для визнання договору недійсним.

Таким чином, оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки ті обставини, які викладені позивачем в обґрунтування своїх вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Керуючись ст.ст.12,13,76-81,258-259,263,265,268,273,353,355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення складено 26.02.2021 р.

Суддя: