ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1991/20 Номер провадження 22-ц/814/593/21Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М. Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Абрамова П.С., Пилипчук Л.І.,

секретар: Зеленська О.І.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Фесенко Ю.О.

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 грудня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Миргородська районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування, Миргородська міська рада, як орган опіки та піклування, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,
В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на неодноразові тимчасові виїзди за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, який уточнила в листопаді 2020 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 14 червня 2017 року по 28 лютого 2020 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

Від шлюбу у них є спільна дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу вона не зверталася до суду до відповідача з позовом про стягнення аліментів на дитину, оскільки він добровільно допомагає фінансово утримувати дочку, а тому заборгованості по аліментам немає.

Вона належним чином піклується про життя та здоров`я своєї дочки. Забезпечує її всебічний розвиток, піклується про її духовний, моральний, фізичний та культурний розвиток.

Зазначала, що на даний час у неї виникли бажання та потреба з`їздити разом з дочкою на відпочинок закордон. Вона має таку фінансову можливість та мають з дочкою закордонні паспорти.

Дитина здорова, перешкод для виїзду закордон немає, крім згоди батька дочки на її виїзд. Вона планувала такий виїзд спочатку навесні 2020 року, потім влітку та восени 2020 року, проте їй не вдалося відвезти свою дитину за кордон на відпочинок. Причиною тому є відсутність згоди на виїзд за кордон відповідача, як батька дитини, чим були порушені її права та інтереси дитини, в чому і полягає спір.

Відповідач відмовляє у згоді на перетин кордону дочкою, оскільки з його слів, він не впевнений і не знає куди, навіщо і на який період вона вивозить дочку.

Вона вважає, що такою відмовою відповідач зловживає своїми правами, як батько доньки та порушує права неповнолітньої дитини.

Адже, відповідно до ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
На її думку, така поведінка відповідача суперечить інтересам дитини, адже така поїздка необхідна для оздоровлення, відпочинку, її розвитку та покращення фізичного і морального стану доньки.
Своєю відмовою відповідач порушує закріплені в Конституції Україні та чинному законодавстві особисті немайнові права дитини, а саме, право на пересування, право на відпочинок та дозвілля, право на вільний розвиток.

У зв`язку з неможливістю добровільного врегулювання спору, вона змушена звернутись до суду за захистом прав та інтересів дочки. Обґрунтовуючи вимогу дозволу на виїзд закордон до повноліття дитини вказувала, що вони з дочкою планують не менш ніж два рази на рік виїжджати закордон, відтак їй не потрібно буде постійно звертатися до суду з одним і тим же спором тільки за різні періоди. Строк дії закордонного паспорту як у неї, так і у дочки буде продовжуватися.

Враховуючи вищенаведене, просила надати їй ОСОБА_1 , дозвіл на неодноразові тимчасові виїзди разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закордон, зокрема в держави Єгипет, Туреччина, Чорногорія, Болгарія, Франція, Російська Федерація, Білорусія, починаючи з дня набрання судового рішення законної сили та на строк до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька відмовлено.

Не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам, просила рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 грудня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Зазначала, що вона у своїх вимогах вказувала період виїзду закордон, а саме: з дня набрання судового рішення законної сили на строк до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сам конкретний строк на 10 днів чи 15 днів або місяць чи інший період спеціальним Законом чи Сімейним кодексом України не зобов`язано повідомляти суд і визначити такий термін. Такий виїзд закордон є тимчасовим на встановлений у туристиній путівці чи іншому дозвільному чи візовому (безвізовому) документів, куди і наскільки вона виїжджає з донькою.

Окрім того, звертала увагу, що даний позов визнав відповідач, про що особисто пояснив, що не заперечує проти тимчасового виїзду закордон його неповнолітньої доньки за умови, що вона йому спочатку надасть всі дозвільні, візові та путівочні документи саме на дочку, апотім він надасть письмову, нотаріальну згоду на виїзд закордон. Однак судом першої інстанції встановлено протилежне.

Окрім того, третя особа не заперечувала проти виїзду дитини закордон без згоди батька за умови, що не буде порушуватись право останнього, стосовно його дочки.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що рішенням Миргородського міськрайонного суду від 28 лютого 2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Рішення суду набрало законної сили 31 березня 2020 року /а.с. 6/.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 27 вересня 2010 року від шлюбу народилася ОСОБА_3 /а.с. 7/.

Позивач ОСОБА_1 та донька ОСОБА_3 мають паспорти громадян України для виїзду за кордон /а.с. 8-9/.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 12 червня 2019 року ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 /а. с. 10/.

ОСОБА_1 просила надати їй дозвіл на неодноразові тимчасові виїзди разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закордон, зокрема в держави Єгипет, Туреччина, Чорногорія, Болгарія, Франція, Російська Федерація, Білорусія, починаючи з дня набрання судового рішення законної сили та на строк до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов є необґрунтованим, оскільки позивачем не вказано конкретний одноразовий період на який необхідний дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька з визначенням його початку й закінчення, що ставить під сумнів, що такий дозвіл відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені.

Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно частини другої статті 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.

Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із статтею 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.

Відповідно до положень статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із частиною другою статті 150, частиною першою статті 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Порядок виїзду за кордон громадян України визначено положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 передба-чено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).

За частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду .

Отже, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька, на підставі наведених нормативних актів, не передбачає можливості його видачі на майбутні, постійні поїздки, є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблаго-получним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами першою та другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи матеріали справи колегія суддів звертає увагу, що позивачкою, на час вирішення даного спору судом першої інстанції, не зазначено конкретний період на який вона хоче виїхати з дитиною за межі України до декількох іноземних держав, конкретне місце перебування дитини під час поїздок, не надано доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, що виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дітей.

При цьому, надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення початку і кінця таких тимчасових поїздок, конкретного місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2020 року по справі № 754/8337/18.

За вказаних обставин суд апеляційної інстанції відхиляє твердження наведені в апеляційній скарзі, щодо визначення нею конкретного періоду виїзду закордон.

Зважаючи на наведене, враховуючи надання пріоритету захисту прав дитини, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність вимог ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.

Посилання позивачки на те, що судом помилково зроблено висновок про невизна-ченість періоду часу перебування дитини за кордоном є необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження дат коли дитина буде виїздити за кордон і має повернутися до України.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не задовольняє вимоги позивача, не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат при розгляді зазначеної апеляційної скарги не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Бондаревська С.М.

Судді: Абрамов П.С.

Пилипчук Л.І.