Єдиний унікальний номер 265/831/20
Номер провадження 22-ц/804/479/21
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

04 березня 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.,

секретар судового засідання Сікора М.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Орєхов Михайло Володимирович,

відповідач - Виконавчий комітет Маріупольської міської ради,

третя особа - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянувши у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Виконавчого комітету Маріупольської міської ради на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 листопада 2020 року, ухваленого в складі судді Копилової Л.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою до міської ради про визнання права користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в 1989 році родина з трьох осіб : її батько - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_2 - отримала із державного житлового фонду в користування житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 . 08 лютого 1996 року батьки позивача розірвали шлюб. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 грудня 1996 року було змінено умови договору найму житлового приміщення вказаної квартири, а саме: виділено матері дві суміжні кімнати площею 17,9 та 7,87 кв.м. відповідно, а батьку виділено кімнату площею 12,9 кв.м., зобов`язано АП «Азовжилсервіс» укласти з ними договір найму. На час ухвалення вказаного рішення суду позивач, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , не набула повноліття. 28 грудня 2001 року до цієї квартири було зареєстровано бабусю позивача - ОСОБА_3 (матір її матері). 02 серпня 2003 року позивач уклала шлюб та змінила прізвище на ОСОБА_1 . 09 грудня 2004 року вона та її мати приватизували по 7/20 частини вказаної квартири кожна. 05 травня 2005 року мати позивача уклала новий шлюб та змінила прізвище із ОСОБА_2 на ОСОБА_2 . З народження та до теперішнього часу позивач мешкала в квартирі АДРЕСА_2 . 29 вересня 2018 року ОСОБА_1 за проханням її матері та бабусі знялася з реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 , щоб вони мали можливість отримати субсидію, при цьому вона фактично залишалася проживати в квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_4 . Після його смерті вона звернулася до Першої маріупольської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Так вона дізналася про те, що батько не приватизував 6/20 частки квартири, хоча за життя неодноразово говорив, що він збирається приватизувати цю частину квартири. Після розірвання шлюбу її батько в іншій шлюб не вступив, інших дітей, крім неї, у нього не було, тому вона є його єдиною спадкоємицею. До смерті батька вона користувалася як приватизованою частиною квартири, так і частиною, що була виділена йому за рішенням суду. Просила суд визнати за нею право користування 6/20 часткою квартири АДРЕСА_1 , яка складається із житлової кімнати площею 12,9 кв.м., та 6/20 часток кухні, вбиральні, коридору, шафи.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права користування житловим приміщенням задоволені, визнано за ОСОБА_1 право користування 6/20 частками квартири АДРЕСА_1 , яка складається із житлової кімнати площею 12,9 кв.м., та 6/20 часток кухні, вбиральні, коридору, шафи.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник відповідача - Виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Оскаржуване рішення вважає необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав.

Позивач не довела, що вона проживала однією сім`єю с батьком. Вона зареєстрована була в іншому житлі, а у спірній квартирі зареєструвалася через 8 місяців після смерті батька. При цьому реєстрацію таку вона здійснила як власник частини спірної квартири, а ні як член сім`ї батька ОСОБА_4 . Факт того, що її батько за життя надавав згоду на її вселення, також не доведений. Більш того, як вбачається з матеріалів справи, колишні члени родини, в тому числі ОСОБА_4 , за життя розділили особисті рахунки, змінивши договір найму квартири, тобто останній перестав бути членом сім`ї інших наймачів квартири.

Наявність права на покращення житлових умов позивач також не підтвердила. Її чоловік є власником двох квартир, придбаних під час шлюбу із позивачем.

На підставі викладеного відповідач вважає, що суд дійшов до помилкових висновків, які суперечать матеріалам справи, порушив норми матеріального права, тому рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу без участі позивача та третіх осіб, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи поштовими відправленнями та телефонограмами, заяв про відкладення розгляду не направляли. Позивач ОСОБА_1 надала заяву про розгляд справи без її участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача - Виконавчого комітету Маріупольської міської ради Мащенко Д.О., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила задовольнити, заперечення представника позивача - адвоката Орєхова М.В., який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач, будучи донькою померлого ОСОБА_4 , була вселена в спірне житло на підставі ордеру на вселення у неповнолітньому віці, і після приватизації частки вказаної квартири по теперішній час користується як приватизованою часткою, так і частиною, яка була виділена батьку на підставі рішення суду, тому вона має право користування 6/20 частками вказаної квартири. Тому, задля реалізації позивача права на приватизацію 6/20 частки квартири АДРЕСА_1 , суд задовольнив її позовні вимоги про визнання права користування частиною квартири, якою користувався батько позивача.

Колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитися із висновками суду першої інстанції, оскільки висновки суду не відповідають встановленим судом обставинам.

Судом першої інстанції було встановлено, що в 1989 році родина з трьох осіб (батько позивачки - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_2 , на час вселення мала прізвище ОСОБА_2 та позивач, яка на час вселення мала прізвище ОСОБА_2 ) отримала із державного житлового фонду в користування житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_3 .

Свідоцтвом про народження підтверджується, що позивач ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , в графі «батьки» зазначені: батько - ОСОБА_4 та мати - ОСОБА_2 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 грудня 1996 року змінено умови договору найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_2 виділено в зазначеній квартирі дві суміжні кімнати - 17,9 кв.м та 7,87 кв.м., ОСОБА_4 виділено кімнату розміром 12,9 кв.м.. Зобов`язано АП «Азовжитлокомплекс» укласти з ними договір найму, підсобні приміщення залишені в загальному користуванні.

На підставі наказу, виданого Управлінням міського майна Маріупольської міської ради від 09 грудня 2004 року № 31477/п, ОСОБА_2 передано квартиру АДРЕСА_1 у приватну спільну часткову власність.

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 08 лютого 1996 року розірваний.

ОСОБА_2 уклала шлюб і 05 травня 2005 року змінили прізвище на ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що з грудня 2004 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 січня 2005 року, виданого Маріупольським бюро технічної інвентаризації вбачається, що 7/20 частка квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 09.12.2004 року на праві приватної спільної часткової власності та 7/20 частка вказаної квартири належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 09.12.2004 року на праві приватної спільної часткової власності.

Позивач змінила прізвище з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 02 серпня 2003 року після укладення шлюбу.

З витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі, виданого 26 липня 2019 року Першою маріупольською державною нотаріальною конторою вбачається, що 16 липня 2019 року заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З довідки, наданої Департаментом по роботі з активами Маріупольської міської ради від 14.02.2020 року вбачається, що в реєстрі територіальної громади міста Маріуполя наявна інформація за адресою: АДРЕСА_4 про зареєстрованих осіб - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 24 вересня 2019 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 27 лютого 2002 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з 09 червня 1989 року, ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 з 24 вересня 2019 року та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який знятий з місця проживання 01 березня 2019 року у зв`язку зі смертю.

Судом правильно зазначено норми ст.64 Житлового кодексу України, згідно з якими члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

На підставі ст.65 вищевказаного Кодексу наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Тому, під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, необхідно з`ясувати дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між такими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, а також чи було приміщення постійним місцем проживання осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство та тривалість часу їх проживання.

Але висновок суду про те, що позивач ОСОБА_1 була вселена в спірне житло неповнолітньою, і відповідно, користувалася всією квартирою, в тому числі як приватизованою часткою, так і частиною, яка була виділена батьку на підставі рішення суду, і тому вона має право користування спірною часткою квартири, не ґрунтується на встановлених обставинах справи і не відповідає наведеним вище нормам матеріального права.

Між тим, матеріали справи не містять безспірних доказів постійного проживання позивача в спірній квартирі, ведення спільного господарства з батьком - наймачем спірної частки житла, або доказів його згоди на вселення доньки.

Напроти, обставини справи свідчать про те, що позивач ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_4 мали різні особові рахунки, був встановлений певний порядок користування, за яким позивач разом із ОСОБА_2 користувалися двома суміжними кімнатами, а ОСОБА_4 - однією окремою.

До 24.09.2019 року позивач була зареєстрована за іншою адресою, а не в спірній квартирі - зберігала за собою право користування іншим житловим приміщенням. Отже, позивач не продовжувала проживати із батьком з моменту вселення у спірне приміщення, а проживала з власною родиною в іншому житлі. Зареєструвалася у вересні 2019 року в квартирі АДРЕСА_1 вже після смерті батька, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач одружена, має власну родину, дитину.

Жодних доказів на підтвердження обставин, які б вказували на наявність підстав вважати її членом сім`ї померлого батька, або особою, яка постійно проживала разом із ним і вела з ним спільне господарство, або про надання згоди ним на користування донькою його жилим приміщенням, суду не надано. Посилання позивача про те, що вона проживала на дві родини і на два дома - з батьком і одночасно в іншому житлі з чоловіком та сином - нічим об`єктивно не підтверджені.

З твердженнями представника позивача, що ОСОБА_1 є донькою померлого ОСОБА_4 , тому є членом його сім`ї і їй не потрібно доводити обставини проживання однією сім`єю, неможливо погодитися, оскільки така позиція не ґрунтується на положеннях статті 64 Житлового кодексу.

Позивач не довела підстав для того, що вважати її особою, яка потребує покращення житлових умов в розумінні статті 54 ЖК України.

Проте суд таких обставин справи не дослідив, належної правової оцінки вказаним обставинам не надав, не з`ясував, чи було спірне приміщення постійним місцем проживання ОСОБА_1 , чи зберігала вона постійне місце проживання за адресою іншого житла.

Отже, враховуючи, що позивач не довела обставин, що в контексті положень ч.2 ст.64 ЖК УРСР була членом сім`ї померлого ОСОБА_4 - не проживала разом із ним, не вела спільного господарства, вселилася у спірну квартиру як власник частки житла, колегія суддів погоджується з апеляційною скаргою і вважає, що є підстави для її задоволення. Тому рішення суду першої інстанції, в якому висновки не відповідають обставинам справи, і яким порушені норми матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням рішення про відмову в позові.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги відповідача, підлягає відшкодуванню з ОСОБА_1 на користь Виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області витрати на судовий збір за апеляційне оскарження судового рішення в розмірі 1261,20 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 листопада 2020 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права користування 6/20 частками квартири АДРЕСА_3 , яка складається із житлової кімнати площею 12,9 кв.м., та 6/20 часток: кухні, вбиральні, коридору, шафи - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1 ) на користь Виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області у відшкодування судових витрат 1261 (одну тисячу двісті шістдесят одну) грн 20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 09 березня 2021 року.

Головуючий: Є.Є. Мальцева

Судді: С.А. Зайцева

О.М. Пономарьова