КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/4140/2021 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Гаращенка Д.Р., Сліпченка О.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Позовні вимог обґрунтовує тим, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22 липня 2000 року стягнуто з відповідача на її користь на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 14 липня 2000 року та до його повноліття. З березня 2003 року відповідач перестав сплачувати на її користь аліменти.

Згідно довідки-розрахунку ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві від 24 січня 2014 року заборгованість по сплаті аліментів з березня 2003 року по 21 вересня 2013 року становила у розмірі 74131 гривні 38 копійок.

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом про стягнення пені за прострочення сплати аліментів. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на її користь пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 70000 гривень. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року залишено без змін. З 22 березня 2017 року (день ухвалення рішення суду) по день звернення до суду з позовом відповідач продовжує не сплачувати заборгованість по аліментам.

У зв`язку з викладеним, просить стягнути з відповідача на її користь пеню за прострочену сплату аліментів за період з 22 березня 2017 року по день ухвалення судом рішення.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 74131 гривні 38 копійок та судовий збір у розмірі 640 гривень. та судовий збір на користь держави у розмірі 101 гривні 31 копійки.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що він тривалий час є безробітним через ішемічну хворобу серця, у результаті чого він отримав ІІ групу інвалідності та є пенсіонером за станом здоров`я, у зв`язку з цим значна частина пенсії витрачається на придбання ліків та проходження періодичного курсу лікування. Крім того, вказує, що на утриманні у відповідача є ще дві доньки і на сьогоднішній день одна з них є неповнолітньою. Звертає увагу суду на те, що відповідно до ст. 70 ЗУ "Про виконавче провадження" 50% відраховується заборгованість, яка підлягає стягненню, а тому вважає, що у нього наявна заборгованість за аліментами у розмірі 58832,38 грн..

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції скасувати у ухвалити нове про стягнення з відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 942946,32 грн., тобто за період з 22.03.2017 року по 14.09.2020 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що загальна сума пені за несвоєчасну сплату аліментів у період з 22 березня 2017 року по 14 вересня 2020 року значно перевищує 100% заборгованості по сплаті аліментів, а тому на підставі ч. 1 ст. 196 СК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 100% заборгованості по сплаті аліментів у сумі 74131 гривні 38 копійок.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Однак, такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22 липня 2000 року стягнуто з відповідача на користь позивача на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 14 липня 2000 року та до його повноліття.

11 вересня 2009 року на виконання зазначеного рішення Солом`янським районним судом міста Києва видано виконавчий лист (а.с. 8).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 70000 гривень. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року залишено без змін.

Судом встановлено, що відповідач не сплачує аліменти, які призначені рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22 липня 2000 року.

Згідно довідки-розрахунку ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві від 24 січня 2014 року заборгованість по сплаті аліментів з березня 2003 року по 21 вересня 2013 року становила у розмірі 74131 гривні 38 копійок (а.с. 9-10).

Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» закріплює, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця. Тобто в разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 196 СК України уразі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У своїй постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження №14-616цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

При розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визнавши її загальну суму.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного суду від 20.07.2020 у справі №362/4462/16-ц.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог, проте не вірно визначив розмір неустойки (пені), який підлягає стягненню.

Апеляційним судом встановлено, що згідно виписок Головного управління по м. Києву та Київській області АТ "Ощадбанк" від 01.07.2016 року та від 21.11.2017 року - з 21.09.2013 року (день повноліття сина) до ІНФОРМАЦІЯ_2 (включно) на банківський рахунок ОСОБА_2 зараховано 1350,00грн..

Також, позивач у доданих до позову розрахунках зазначає, що заборгованість ОСОБА_1 по аліментах з 14.01.2016 року та по теперішній час складає - 72781,38 грн..

Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що суд першої інстанції не звернув на наявні у матеріалах справи докази та не вірно визначив розмір неустойки (пені).

Таким чином з відповідача на користь позивача на підставі ч. 1 ст. 196 СК України підлягає стягненню пеня у розмірі 72781,38 грн..

Доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження в матеріалах справи.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачем.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду в частині розміру неустойки (пені) не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає зміні в частині розміру неустойки (пені) у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року змінити в частині визначення розміру неустойки (пені), виклавши резолютивну частину в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 72781 гривні 38 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «09» березня 2021 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіО.І. Сліпченко Д.Р. Гаращенко