№ 201/200/19
провадження 2/201/200/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Перша дніпровська державна нотаріальна контора і Гресь Ганна Анатоліївна про визнання права власності в порядку спадкування за законом та визнання права власності на частину квартиру в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 10 січня 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та визнання права власності на частину квартиру в порядку спадкування за законом, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 , після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частини в квартирі АДРЕСА_1 . Вказана квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю її померлого батька ОСОБА_4 та її матері ОСОБА_2 (відповідачка по справі) в рівних частках. Квартира була придбана третього жовтня 1995 року за договором купівлі-продажу.

На момент відкриття спадщини позивачка постійно мешкала разом з батьками у спірній квартирі, від свого права на спадкування вона не відмовлялася, відповідної заяви до нотаріальної контори не подавала. Спадкоємцями першої черги на 1/2 частину вказаної квартири АДРЕСА_1 є мати - ОСОБА_2 , її сестра ОСОБА_5 та вона, позивачка ОСОБА_1 ..

Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно з вимогами ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Згідно з вимогами ч. З ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців 30 дня відкриття спадщини не заявив про відмову від неї, в згідно з ч. 5 цієї статті, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Їй відомо, що її мати у 2018 році почала здійснювати оформлення спадщини для майбутнього продажу спірної квартири, при цьому про права інших спадкоємців, нотаріусу не повідомила, таким чином позбавивши позивачку законного права на 1/6 частку у спадковому майні. Отже, вона: ОСОБА_1 , є спадкоємцем майна в розмірі 1/6 частки в квартирі АДРЕСА_2 , яка складається з: 1 - коридор, 2 - кладова, 3 - ванна, 4 - туалет, 5 - кухня, 6, 8 - житлова, 7 - кладова, І - лоджія. Позивачка, на її думку, вважається такою що прийняла спадщину у вигляді частки майна фактично, так як протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини не звернулася до нотаріату із заявою про відмову від спадщини, від спадщини не відмовляється і бажає її прийняти. Але, зробити це не може внаслідок відсутності у неї оригіналів документів, необхідних для видачі нотаріусом свідоцтва про право спадщину. Відповідачка ОСОБА_2 зазначені документи має, але до державного нотаріату не надає, сама не з`являється, чим перешкоджає реалізації її права на отримання спадщини. За даних обставин її право на отримання спадщини порушено, а тому повинно бути поновлено.

В зв`язку з тим, що позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та реалізувати своє спадкове право, змушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання за нею права власності в порядку спадкування на частку батька за законом. Отже звернення до реєстратора, нотконтори ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання вказаного позову до суду, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що все нею зроблено правильно і згідно закону та просила визнати за нею, позивачкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП № НОМЕР_1 , право власності в порядку спадкуванням за законом в розмірі 1/6 частин в квартирі АДРЕСА_2 , яка складається з: 1 - коридор, 2 - кладова, 3 - ванна, 4 - туалет, 5 - кухня, 6, 8 - житлова, 7 - кладова, І - лоджія, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Причини неявки в судове засідання її захисника судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, належних доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона позивача не надавала. Незалежно від явки чи неявки захисника сама позивачка в судове засідання не з`явилася без поважних причин, хоча зобов`язання належним чином користуватися своїми процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки і навіть не повідомила суд про причини неявки в судове засідання. Отже, суд вважає можливим розгляд справи.

Відповідач ОСОБА_2 і третя особа ОСОБА_5 позовні вимоги не визнали, вважають вказану квартиру своєю вцілому, не погодилися з викладеними в позові обставинами, вважаючи вимоги безпідставними, просили розглянути справу по закону за наявними матеріалами і в задоволені позову відмовити. Причини їх неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача чи третьої особи не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що надана довідка про лікування відповідачки не перешкоджає розгляду справи). Незалежно від явки чи неявки відповідачки сама третя особа в судове засідання не з`явилася без поважних причин і навіть не повідомила суд про причини неявки в судове засідання. Отже, суд вважає можливим розгляд справи.

Представник третьої особи Першої дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; в зверненні до суду просили розглянути справу по закону за наявними матеріалами і слухати справу без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , батько позивачки ОСОБА_1 ; після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частини в квартирі АДРЕСА_1 .

Як стверджує позивачка, визначена квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю її померлого батька ОСОБА_4 та її матері ОСОБА_2 (відповідачка по справі) в рівних частках. Квартира була придбана третього жовтня 1995 року за договором купівлі-продажу.

На момент відкриття спадщини позивачка стверджує, що постійно мешкала разом з батьками у спірній квартирі, від свого права на спадкування вона не відмовлялася, відповідної заяви до нотаріальної контори не подавала.

Спадкоємцями першої черги на 1/2 частину вказаної квартири АДРЕСА_1 є мати позивачки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , її (позивачки) сестра ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та вона, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач стверджує, що її мати у 2018 році почала здійснювати оформлення спадщини для майбутнього продажу спірної квартири, при цьому про права інших спадкоємців, нотаріусу не повідомила, таким чином позбавивши позивачку законного права на 1/6 частку у спадковому майні. Отже, вона: ОСОБА_1 , є спадкоємцем майна в розмірі 1/6 частки в квартирі АДРЕСА_2 , яка складається з: 1 - коридор, 2 - кладова, 3 - ванна, 4 - туалет, 5 - кухня, 6, 8 - житлова, 7 - кладова, І - лоджія. І вона (позивачка) вважається такою що прийняла спадщину у вигляді частки майна фактично, так як протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини не звернулася до нотаріату із заявою про відмову від спадщини, від спадщини не відмовляється і бажає її прийняти. Але, зробити це не може внаслідок відсутності у неї оригіналів документів, необхідних для видачі нотаріусом свідоцтва про право спадщину. Відповідачка ОСОБА_2 зазначені документи має, але до державного нотаріату не надає, сама не з`являється, чим перешкоджає реалізації її права на отримання спадщини. За даних обставин її право на отримання спадщини порушено, а тому повинно бути поновлено.

В зв`язку з тим, що позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та реалізувати своє спадкове право, змушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання за нею права власності в порядку спадкування на частку батька за законом. Отже звернення до реєстратора, нотконтори ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання вказаного позову до суду, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що її права порушено і була вимушена звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом з`ясовано, що дійсно позивач ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , батько позивачки ОСОБА_1 ; після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частини в квартирі АДРЕСА_1 .

За приписами статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою.

Як стверджує позивачка, визначена квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю її померлого батька ОСОБА_4 та її матері ОСОБА_2 (відповідачка по справі) в рівних частках. Квартира була придбана третього жовтня 1995 року за договором купівлі-продажу.

Статтею 1268 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

На момент відкриття спадщини позивачка стверджує, що постійно мешкала разом з батьками у спірній квартирі, від свого права на спадкування вона не відмовлялася, відповідної заяви до нотаріальної контори не подавала.

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповіт ОСОБА_4 , спадкодавцем не складався.

У відповідності до ст. 1258, 1261 ЦК України спадкоємні за законом одержують право на спадкування почергово, а у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємцями першої черги на 1/2 частину вказаної квартири АДРЕСА_1 є мати позивачки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , її (позивачки) сестра ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та вона, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно з вимогами ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Згідно з вимогами ч. З ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців 30 дня відкриття спадщини не заявив про відмову від неї, в згідно з ч. 5 цієї статті, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Позивач стверджує, що її мати у 2018 році почала здійснювати оформлення спадщини для майбутнього продажу спірної квартири, при цьому про права інших спадкоємців, нотаріусу не повідомила, таким чином позбавивши позивачку законного права на 1/6 частку у спадковому майні.

Позивачка протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини не звернулася до нотаріату із заявою про прийняття чи відмову від спадщини, але і від спадщини не відмовляється і бажає її прийняти.

Відповідно до п. 4.14. глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкоємцеві (п. 4.15. глави 10 розділу II вищезазначеного Порядку). Отже, спадкоємці зобов`язані надати нотаріусу документи, які підтверджують вказані факти.

З вказаного вбачається, що звернення позивача до нотаріуса не було, постанова нотаріусом не виносилася, все було з дотриманням норм чинного законодавства України, позивачка не була позбавлена права отримати дублікат правовстановлюючого документа на спадкове майно відповідно до Порядку оформлення і видачі дублікатів свідоцтв про право власності на квартиру (будинок), отриманих при приватизації державного житлового фонду і звернутися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але вона цього не зробила в передбаченому законом порядку.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності. вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно до ст. 1296, 1297 цього ж Кодексу спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Крім того, позовні вимоги ґрунтуються на тому твердженні позивачки, що на момент смерті нашого батька ОСОБА_4 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто на момент відкриття спадщини після нього, позивачка ніби то мешкала разом із ним та нашою матір`ю ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 .

Разом із тим, в цій квартирі, право власності на яку оспорюється позивачкою, в той час, а саме з кінця 1997 року до 07 вересня 2019 року, мешкала лише сама ОСОБА_1 . Батьки ж: мати та батько, відповідно з 06 березня 1951 року по вересень 2019 року та з 13 січня 1972 року до моменту смерті, мешкали за адресою: АДРЕСА_3 . Позивачка ж мешкала в будинку АДРЕСА_3 разом із батьками лише до вересня 1994 року, після чого переїхала на інше місце проживання, а саме до гуртожитку на ж/м Тополя, а після придбання квартири на АДРЕСА_4 переїхала ( в кінці 1997 року) туди разом із своїм чоловіком. На підтвердження цих обставин є не спростовані копії актів від 17 липня 2020 року, які були складені сусідами ОСОБА_6 . ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , та завірені головою Лоц-Каменського територіального комітету. Факт однієї лише прописки позивачки в будинку АДРЕСА_3 жодним чином не свідчить про її там фактичне проживання, зокрема у жовтні 2008 року, так само, як й факт реєстрації її матері ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 - про її проживання саме там в ті часи. У цю квартиру сестра позивачки ОСОБА_5 та її мати переїхали лише у вересні 2019 року, тобто майже через 11 років після смерті батька. Позивачка ж ОСОБА_1 вселилася до будинку АДРЕСА_3 лише ІНФОРМАЦІЯ_5 (сестра з матір`ю з одного боку, та позивачка - з іншого, обмінялись місцями мешкання ).

Таким чином, не можна вважати позивачку такою, що прийняла спадщину після смерті їх батька ОСОБА_4 на підставі ч. З ст. 1268 ЦК України, оскільки ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (а не лише зареєстрована). Посилання позивачки на спільне проживання з батьками на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 та ще й в спірній квартирі АДРЕСА_1 не відповідає дійсності.

Факт придбання квартири АДРЕСА_1 матір`ю позивачки ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу, що був укладений 03 жовтня 1995 року, а також те, що спірна квартира була спільною сумісною власністю батьків сторонами і третьою особою визнаний і не заперечується. Проте, цей факт не підтверджує ствердження позивачки щодо прийняття нею спадщини після смерті батька.

З врахуванням викладених норм Цивільного кодексу України, слід прийти до висновку, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, а право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою та при відсутності правовстановлюючого документа на спадкове майно.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від ЗО травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідачами у справі про спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Стаття 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл. що мають єдиний адміністративний центр.

Згідно п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (ч. 4 ст. 1277 ЦК України). З урахуванням відсутності інших спадкоємців, належним відповідачем за вимогою про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом є територіальна громада м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

При таких обставинах, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, «Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.».

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, позивач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права відповідача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 , треті особи Перша дніпровська державна нотаріальна контора і Гресь Г.А. про визнання права власності в порядку спадкування за законом та визнання права власності на частину квартиру в порядку спадкування за законом відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження вході судового засідання, в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129, 129-1 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 15, 16, З, 5, 15, 16, 321, 328, 392, 1217, 1218, 1220, 1223, 1224, 1226, 1258, 1259, 1261-1265, 1269, 1270, 1282, 1297 ЦК України, ст. 46 Закону України «Про нотаріат», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 , треті особи Перша дніпровська державна нотаріальна контора і Гресь Ганна Анатоліївна про визнання права власності в порядку спадкування за законом та визнання права власності на частину квартиру в порядку спадкування за законом відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 14 липня 2021 року.

Суддя -