Єдиний унікальний номер справи 183/7159/20
Провадження № 2/183/1749/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2021 року м. Новомосковськ Дніпропетровської області

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Майної Г. Є.,

з участю секретаря судового засідання Власко Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

16 грудня 2020 року Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» звернулося до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалося на те, що 23 жовтня 2017 року між Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 01, відповідно до якого ОСОБА_1 видано кредит у розмірі 50 000,00 грн.

21 грудня 2018 року Публічне Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» змінило тип товариства з публічного на акціонерне товариство.

Унаслідок тривалого невиконання взятих на себе зобов`язань за вказаним кредитним договором у відповідача станом на 08 грудня 2020 року утворилася заборгованість в розмірі 83961,39 (вісімдесят три тисячі дев`ятсот шістдесят одна грн. 39 коп.), яка складається з: заборгованості за кредитом 25247,54 гривень; заборгованість за проценти 7,63 грн., заборгованості за комісією 33706,22 гривень; штрафи, пені - в розмірі 25 000 гривень.

Зазначену суму, а також судові витрати в розмірі 2102,00 (дві тисячі сто дві грн. 00 коп.) позивач просить стягнути з відповідача на його користь.

Ухвалою суду від 25 січня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

У встановлений законом строк, відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду з відзивом на позовну заяву, в обґрунтування якого посилалася на те, що 25 жовтня 2017 року вона уклала кредитний договір з Публічним Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» у формі заяви№ 01 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, отримала Споживчий кредит у розмірі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок) на картковий рахунок, строком на 24 місяця з процентною ставкою 0,01% річних, та розміром комісії за обслуговування кредитної заборгованості 3,99%, що складає 1995 гривень, щомісячно.

Відповідач у відзиві зазначає, що до позовної заяви позивач додав Публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в редакції від 10 червня 2017 року, яка не містить її підпису, а тому відсутні підтвердження, що саме з цією пропозицією вона ознайомилася і погодилася, підписуючи заяву про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування, а також те, що вказані документи на момент отримання нею кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати неустойки за порушення зобов`язань по кредиту, та зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, відповідач указує, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в пропозицію комплексного банківського обслуговування, що підтверджено висновком у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Отже, відповідач у справі вважає, що у заяві відсутня домовленість сторін про сплату неустойки за порушення зобов`язань по кредиту.

Щодо надання Позивачем Публічної пропозиції на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, якою передбачено згідно з п.5 Кредитного договору, сплати неустойки за порушення зобов`язання за кредитом, відповідач вважає, що суд не може розцінювати її як стандартну (типову) форму, яка була встановлена під час укладення із нею кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин.

До того ж, як зазначає відповідач у своєму відзиві на позов АТ «ПУМБ», надана позивачем публічна пропозиція, копія якої засвідчена юрисконсультом від 08 грудня 2020 року не містить всіх умов, а саме, відсутні п.п. 4.3.1-4.3.4. кредитного договору, на які посилається позивач у своїй позовній заяві.

Крім того, в постанові 03 липня 2019 року цивільна справа № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду вказує, «що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору».

Крім того, відповідач надає заперечення щодо стягненням Позивачем щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості розмірі 3,99%, та зазначає наступне: відповідно умовам заяви про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб позичальник сплачує банку щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1995 гривень, щомісячно, що розраховується як 3,99 % від суми кредиту та включається в суму щомісячного платежу.

Згідно з довідкою про стан та історію заборгованості за кредитним договором від 25 жовтня 2017 року, яку позивач надав суду, погашення кредиту, сплата нарахованих процентів за користування кредитом, сплата комісії здійснюється позичальником щомісячно рівними частинами у сумі 1995 грн. 00 коп.

Згідно з цим графіком за весь період користування кредитними коштами - з 25 жовтня 2017 року до 25 травня 2018 року відповідач сплатила основну суму кредиту 16 665,61 грн., проценти за користування кредитом 2,79 грн., комісію за обслуговування кредитної заборгованості 14 173,63 грн.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній час укладення кредитного договору), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Пунктом 4 заяви на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, передбачено сплату позичальником банку щомісячної комісії за обслуговування заборгованості кредиту в розмірі 3,99%, а в подальшому визначена фіксована сума у розмірі 1995 гривень.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то такі дії, а також супроводження, обслуговування кредиту не є самостійними послугами, які зумовлюють сплату позичальником коштів за це.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі N 6-1746цс16 зроблено висновок про те, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують, обслуговують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.

У відповідності до правового висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Внаслідок незаконності умов кредитного договору щодо встановлення комісій сума безпідставно сплаченої відповідачем комісії на користь банку підлягає зарахуванню у рахунок погашення ним заборгованості за основним боргом.

Таким чином, відповідач указує, що сплачену суму з комісії у розмірі 14 173,63 гривні слід зарахувати у рахунок погашення заборгованості за основним боргом, а саме: 25 247,54 -14173,63=11 073,91 гривень. При цьому зазначений розмір комісії позивачем у сумі 33706,22 гривень не підлягає стягненню з відповідача згідно з вищезазначених підстав.

До того ж, як свідчить відповідач у справі, Позивач незаконно стягував в рахунок погашення заборгованості за кредитом з її заробітної плати у період з 23 жовтня 2020 року до 20 лютого 2021 року, щомісячно, грошові кошти в загальний розмір стягнутої суми складає 16 798,32 гривень, що підтверджується інформацію про рух коштів за її картковим рахунком НОМЕР_1 від 09.03.2021 року.

Тому відповідач вважає, що вказана сума повинна бути врахована в рахунок погашення заборгованості за основним боргом.

Крім того, відповідач зазначила, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2021 року у справі № 183/6189/20 визнано виконавчий напис № 7955 від 10 квітня 2019 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною, щодо стягнення з неї на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості за кредитним договором № 01 від 25 жовтня 2017 року у розмірі 73986,24 гривні, таким, що не підлягає виконанню.

Для забезпечення позову 12 листопада 2020 року судом постановлено ухвалу, якою зупинено виконання, але Позивач ігнорує норми чинного законодавства та продовжує утримувати з заробітної плати відповідача кошти в рахунок заборгованості, не дивлячись на зупинення виконання виконавчого напису.

Відповідачем також зазначено, що позивач у цій справі просить стягнути з неї заборгованість за заявою під № 01 від 25 жовтня 2017 року, але ж збільшує розмір заборгованості та термін її нарахування, вказуючи заборгованість станом на 08 грудня 2020 року, виходячи за межи дії кредиту, так як, строк дії кредиту 24 місяця з 25 жовтня 2017 року до 25 жовтня 2019 року.

Тому, вказана сума заборгованості за кредитом надто завищена і враховуючи стягнену суму з заробітної плати відповідача та незаконне стягнення з неї комісії, згідно з нижче наведеним розрахунком, відповідач повністю розрахувалась із позивачем, та ще переплатила 5 724,41 грн.

Розрахунок: 25247,54 грн. (заборгованість за кредитом) 16 798,32 грн. (стягнуті кошти з заробітної плати) 14 173,63 грн. (сплачена комісія)= - 5724,41 гривень.

Враховуючи вищевикладене, відповідач вважає, що позовні вимоги Позивача не підлягають задоволенню в повному обсязі, а також просить відхилити вимоги Позивача про стягнення судових витрат з підстав відхилення позовних вимог.

У судове засідання представник позивача - Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , у судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, просила відмовити в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк».

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи предмет спору, заявлені межі позовних вимог, суд розглядає справу в межах наявності та достатності підстав для стягнення з відповідача вказаної позивачем заборгованості, правомірності її утворення та існування, що відповідає вимогам ст. 129 Конституції України.

Судом установлено, що 25 жовтня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір у формізаяви № 01 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за умовами якого Банк надав, а позивач отримала Споживчий кредит в сумі 50 000,00 грн. На картковий рахунок, строком на 24 місяця з процентною ставкою 0,01% річних, та розміром комісії за обслуговування кредитної заборгованості 3,99%, що складає 1995 гривень, щомісячно.

21 грудня 2018 року Публічне Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» змінило тип товариства з публічного на акціонерне товариство.

Встановлено, що згідно виписки з рахунку позивача Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» за кредитним договором №01 за ОСОБА_2 рахується заборгованість, яка виникла станом на 08 грудня 2020 року в розмірі 83961,39 грн., яка складається з: заборгованості за основним боргом 25247,54 гривень; заборгованість за проценти 7,63 грн., заборгованості за комісією 33706,22 гривень; штрафи, пені в розмірі 25000 гривень.

10 квітня 2019 року Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хари Н. С. із заявою про вчинення виконавчого напису.

Установлено, що 10 квітня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 7955, згідно з яким з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» було стягнуто заборгованість, що виникла за кредитним договором № 01 від 25 жовтня 2017 року за період з 25 жовтня 2017 року до 25 жовтня 2019 року в розмірі 73986,24 грн. (сімдесят три тисячі дев`ятсот вісімдесят шість грн. 24 коп.), що складається з: заборгованості за основним боргом 25247,54 гривень; заборгованість за проценти 7,63 грн., заборгованості за комісією 33706,22 гривень; штрафи, пені в розмірі 25000 гривень, а також плати за вчинення виконавчого напису нотаріусом в розмірі 500,00 грн.

Зазначені обставини стали підставою для відкриття приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Юхименко О. Л. виконавчого провадження № 59003768.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2021 року у справі № 183/6189/20 вищезазначений виконавчий напис № 7955 від 10 квітня 2019 року, визнано таким, що не підлягає виконанню.

08 грудня 2020 року Акціонерне Товариство «Перший Український Міжнародний Банк» звернувся з позовом до суду про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_2 .

Установлено, що в наданому позивачем Договорі комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в редакції від 10 червня 2017 року, відсутній підпис відповідача, ОСОБА_2 , а тому відсутні підтвердження, що саме з цією пропозицією відповідач ознайомилась і погодилась, підписуючи заяву про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування, а також те, що вказані документи на момент отримання нею кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати неустойки за порушення зобов`язань по кредиту, та зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. До того ж, не може бути належним і допустимим доказом роздруківка із сайту позивача, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в пропозицію комплексного банківського обслуговування, що підтверджено висновком у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) .

Отже, судом установлена відсутність домовленості сторін про сплату неустойки за порушення зобов`язань за кредитом.

Що стосується надання Позивачем Публічної пропозиції на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, якою передбачено згідно з п. 5 Кредитного договору, сплати неустойки за порушення зобов`язання за кредитом, суд не може розцінювати її як стандартну (типову) форму, яка була встановлена під час укладення із нею кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

До того ж, судом не може визнати належним і допустимим доказом, надану позивачем публічну пропозицію, копія якої засвідчена юрисконсультом від 08 грудня 2020 року, яка не містить всіх умов, а саме, відсутні п.п. 4.3.1-4.3.4. кредитного договору на які посилається позивач в своїй позовній заяві.

У постанові від 03 липня 2019 року у цивільній справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду вказує, «що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору».

Щодо заперечень Відповідача стосовно стягнення Позивачем щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості розмірі 3,99%, суд зазначає наступне: відповідно до умов заяви про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб позичальник сплачує банку щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1995 гривень, щомісячно, що розраховується як 3,99 % від суми кредиту та включається в суму щомісячного платежу.

Згідно з довідкою про стан та історію заборгованості за кредитним договором від 25 жовтня 2017 року, яку позивач надав суду, погашення кредиту, сплата нарахованих процентів за користування кредитом, сплата комісії здійснюється позичальником щомісячно рівними частинами у сумі 1995 грн 00 коп.

Згідно з цим графіком за весь період користування кредитними коштами - з 25 жовтня 2017 року до 25 травня 2018 рік відповідач сплатила основну суму кредиту 16 665,61 грн., проценти за користування кредитом 2,79 грн., комісію за обслуговування кредитної заборгованості 14 173,63 грн.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній час укладення кредитного договору), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Пунктом 4 заяви на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, передбачено сплату позичальником банку щомісячної комісії за обслуговування заборгованості кредиту в розмірі 3,99%, а в подальшому визначена фіксована сума у розмірі 1995 гривень.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то такі дії, а також супроводження, обслуговування кредиту не є самостійними послугами, які зумовлюють сплату позичальником коштів за це.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі N 6-1746цс16 зроблено висновок про те, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують, обслуговують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.

Відповідно до правового висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Унаслідок незаконності умов кредитного договору щодо встановлення комісій сума безпідставно сплаченої відповідачем комісії на користь банку підлягає зарахуванню у рахунок погашення ним заборгованості за основним боргом.

Таким чином, сплачену суму з комісії у розмірі 14 173,63 гривні слід зарахувати в рахунок погашення заборгованості за основним боргом. При цьому зазначений розмір комісії позивачем у сумі 33706,22 гривень не підлягає стягненню з відповідача згідно вищезазначених підстав.

Судом установлено, що Позивач незаконно стягував у рахунок погашення заборгованості за кредитом з заробітної плати Позивача під час розгляду справ в суді в період з 23 жовтня 2020 року до 22 жовтня 2021 року, щомісячно, грошові кошти загальна сума якої станом на день ухвалення рішення склала 30 698,06 гривень, що підтверджується інформацію про рух коштів за картковим рахунком НОМЕР_1 відповідача та випискою, отриманою Відповідачем в Новомосковському відділенні Позивача. Зважаючи, що позивачем є юридична особа - банківська установа, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, - зазначене вказує лише на те, що представник позивача був обізнаний про стягнення з відповідача в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. У зв`язку з чим будь-яких уточнень до суду не надав, а тому суд вважає, що вказана сума повинна бути врахована в рахунок погашення заборгованості за основним боргом.

Установлено, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за заявою під № 01 від 25 жовтня 2017 року, станом на 08 грудня 2020 рік, що виходить за межі строку дії договору, який передбачений у 24 місяця з 25 жовтня 2017 року до 25 жовтня 2019 року. Крім того, судом установлена розбіжність в сумі заборгованості за кредитом станом на 08 грудня 2020 року, а саме: в позовній заяві позивач вказує 83 961,39 гривень, а в довідці Позивача від 08 червня 2021 року сума заборгованості станом на 08 грудня 2020 року становить 82 222,01 гривень.

Установлено, що вказана сума заборгованості за кредитом надто завищена і враховуючи стягнену суму з заробітної плати відповідача та незаконне стягнення з неї комісії, згідно з нижче наведеним розрахунком відповідач повністю розрахувалась із позивачем, та ще переплатила станом на 22 травня 2021 року 14 634,66 гривень.

Установлено, що з урахуванням вище викладеного Відповідач отримала в кредит 50 000 гривень; з яких в рахунок погашення основного боргу сплачено - 16 665,61 гривень; заборгованість за процентами складає -7,63 гривень; сплачено комісію за обслуговування кредитної заборгованості 14 173,63 гривень, з заробітної плати відповідача позивачем стягнуто в період з 22.10.2020 року по 22.05.2021 рік включно у відповідності до виписки з особистого рахунку відповідача від 04 червня 2021 року 30 698,06 гривень.

Таким чином, виходячи з розрахунку: 50 000+2,79-16 665,61-14 173,63-30 698,06 = = -11 534,51 гривень, відповідачем переплачено позивачеві суму в розмірі 11 534,51 грн.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець зобов`язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Частиною 1 ст. 550 ЦК України визначено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Зважаючи, що позивачем є юридична особа - банківська установа, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, - зазначене вказує лише на те, що представник позивача був обізнаний із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У зв`язку з наведеним, суд дійшов до висновку про те, щопри укладенні договору № 01між Акціонерним Товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 , не дотримані вимоги щодо повідомлення Відповідача як споживача про умови кредитування та узгодження із нею саме тих умов, про які зазначає в своєму позові; відсутня домовленість сторін про сплату неустойки за порушення зобов`язань за кредитом, не надані належні докази розрахунку визначеної позивачем кредитної заборгованості та стягнути грошові кошти в розмірі, що перевищують кредитну заборгованість .

У зв`язку з вищевикладеним, у задоволенні позову Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» належить відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 274, 276 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Акціонерному товариству «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

-позивач: Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», , місцезнаходження юридичної особи: 04070, м. Київ, вул. Андріївська, буд. 4;

-відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Повне рішення суду складено 08 червня 2021 року.

Суддя Г.Є. Майна