ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2021 року м.Суми

Справа №583/1191/20

Номер провадження 22-ц/816/273/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Публічне акціонерне товариство «Укрнафта»
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрнафта»
на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Ярошенко Т.О. в приміщенні Охтирського міськрайонного суду Сумської області, повний текст рішення складено 26 листопада 2020 року,

В С Т А Н О В И В:
У квітні 2020 року ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Собину Павла Миколайовича,звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (далі ПАТ «Укрнафта»), третя особа: виконуючий обов`язки начальника управління «Охтирканафтогаз» Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» ОСОБА_2 , про стягнення середнього заробітку за період проходження військової служби за контрактом.

Свої вимоги мотивує тим, що він працював слюсарем-ремонтником п`ятого розряду прокатно-ремонтного цеху експлуатаційного обладнання Нафтогазовидобувного управління «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта», має стаж роботи на посаді 11 років 6 місяців.
Наказом №87 від 29 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрнафта» в особі Нафтогазовидобувного управління «Охтирканафтогаз» припинено трудовий договір на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з звільненням позивача від виконання обов`язків на період проходження військової служби за контрактом в Національній гвардії України строком на три роки.
Зазначає, що відповідач, як роботодавець, несе обов`язок перед ОСОБА_1 по збереженню за ним місця роботи, посади та середнього заробітку на час проходження військової служби у зв`язку з призовом до закінчення особливого періоду, який розпочався в Україні з 17 березня 2014 року.
Вказує, що за час проходження військової служби ОСОБА_1 заробітна плата не нараховувалась і не виплачувалася, середньомісячний розмір якої станом на січень 2020 року становить 8309,25 грн.
Просить стягнути з ПАТ «Укрнафта» в особі Нафтогазовидобувного управління «Охтирканафтогаз» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час виконання військового обов`язку за період з 30 травня 2017 року по 31 травня 2020 року в сумі 299133,00 грн, при виплаті якої здійснити утримання податків та інших обов`язкових платежів.
У липні 2020 року ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Собину Павла Миколайовича,звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрнафта», третя особа: виконуючий обов`язки начальника управління «Охтирканафтогаз» Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» Наслєдніков Сергій Валерійович, про скасування наказу про звільнення.

Свої вимоги мотивує тим, 29 травня 2017 року він подав заяву в.о. начальника НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» Наслєднікову С.В. про звільнення з роботи з 30 травня 2017 року у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом. До заяви було додано лист командира військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України від 26 травня 2017 року за №76-854.
29 травня 2017 року в.о. начальником НГВУ Охтирканафтогаз ПАТ «Укрнафта» Наслєдніковим С.В. видано наказ №87 про припинення трудового договору з позивачем згідно п.3 ст. 36 КЗпП України.
31 травня 2017 року ОСОБА_1 уклав з Міністерством внутрішніх справ в особі командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового складу строком на три роки.
02 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до в.о. начальника НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» Наслєднікова С.В. із заявою про поновлення його на посаді слюсар-ремонтник 5 розряду проектно-ремонтного цеху «Укрнафта» цеху експлуатаційного обладнання НГВУ Охтирканафтогаз ПАТ «Укрнафта», в зв`язку з звільненням з військової служби за контрактом у запас Збройних сил України.
На вказану заяву він отримав відповідь в.о. начальника НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» Наслєднікова С.В. про відмову в поновлені на роботі, оскільки звільнення відбулося на підставі його волевиявлення, відповідно до поданої ним заяви 29 травня 2017 року
Вказує, що позивача звільнено з роботи з порушенням законодавства, оскільки у відповідності до ст. 119 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на нього поширюються гарантії по збереженню місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві.
Вважає, що пропустив строк звернення до суду з поважних причин, так як про порушення своїх прав дізнався після відмови в поновленні на роботі на його заяву від 02 червня 2020 року. Вказує, що він був впевнений, що після закінчення строкової військової служби за контрактом він буде поновлений на роботі.
Просить поновити строк звернення до суду з вищевказаним позовом, визнати незаконним наказ виконуючого обов`язки начальника НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» Наслєднікова С. В. №87 від 29 травня 2017 року, за яким з 30 травня 2017 року припинений трудовий договір з ОСОБА_1 .
Охтирський міськрайонний суд Сумської області рішенням від 26 листопада 2020 рокупозов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Поновив ОСОБА_1 строк звернення до суду з вказаним позовом про скасування наказу про припинення трудового договору.
Визнав незаконним наказ виконуючого обов`язки начальника Нафтогазовидобувного управління «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» Наслєднікова С. В. №87 про припинення трудового договору (контракту) від 29 травня 2017 року, за яким з 30 травня 2017 року був припинений трудовий договір з ОСОБА_1 , який працював на посаді слюсарем-ремонтником 5 розряду на підставі пункту 3 частини 1 ст. 36 КЗпП України.
Стягнув з ПАТ «Укрнафта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час проходження військової служби за контрактом в період з 31 травня 2017 по 31 травня 2020 року в сумі 169140 грн з відрахуванням з даної суми всіх необхідних податків і обов`язкових платежів, відмовивши в іншій частині позовних вимог.
Допустив негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.
Стягнув з ПАТ «Укрнафта» на користь держави судовий збір в сумі 4204 грн.
В апеляційній скарзі ПАТ «Укрнафта», посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В доводах апеляційної скарги вказує на те, що укладення 31 травня 2017 року контракту між ОСОБА_1 та Міністерством внутрішніх справ України пов`язано виключно з професійною діяльністю позивача, а не проходженням військової служби за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а тому на позивача не поширюються гарантії передбачені частинами 3 та 4 ст. 119 КЗпП України.

Зазначає, що звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося саме на підставі особисто поданої ним заяви, що відповідає приписам п. 3 ст. 36 КЗпП України, а не за ініціативою роботодавця, а тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час проходження військової служби за контрактом.

Крім того вважає, що суд безпідставно поновив позивачу строк звернення суду з позовом про скасування наказу, оскільки ним не наведено поважних причин його пропуску. Також позивачем не подавалося клопотання про поновлення строку звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час проходження військової служби.

Крім того звертає увагу на те, що судом невірно вирішено питання щодо розподілу судових витрат, оскільки при зверненні до суду позивач як фізична особа повинен був би сплатити судовий збір в меншому розмірі, ніж стягнуто судом з відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які підтримали апеляційну скаргу, позивача та його представника адвоката Собини О.І., які заперечують проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач був прийнятий на військову службу за контрактом до закінчення особливого періоду, а тому він не підлягав звільненню, оскільки на нього поширюються гарантії щодо збереження місяця роботи та середнього заробітку на підприємстві, що передбачено положеннями ст. 119 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Крім того суд виходив з того, що пропущений позивачем строк для звернення до суду підлягає поновленню, оскільки причини його пропуску є поважними.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, так як суд дійшов його правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що з 30 листопада 2005 року ОСОБА_1 працював слюсарем-ремонтником п`ятого розряду прокатно-ремонтного цеху експлуатаційного обладнання Нафтогазовидобувного управління «Охтирканафтогаз» Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (а. с.13).
Листом від 26 травня 2017 року № 76-854 т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 повідомлено в.о. начальника управління «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» Наслєднікова С.В. про прийняття 31 травня 2017 року ОСОБА_1 на військову службу за контрактом осіб рядового складу у військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України на підставі рапорту останнього (а. с. 11).
29 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся із заявою на ім`я в.о. начальника управління «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» Наслєднікова С.В. про звільнення з роботи з 30 травня 2017 року у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом (зворотна сторона а. с. 10).
Наказом НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» від 29 травня 2017 року №87 про припинення трудового договору (контракту), ОСОБА_1 звільнено з посади слюсаря-ремонтника п`ятого розряду прокатно-ремонтного цеху експлуатаційного обладнання НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» згідно з п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, з яким позивач ознайомився 30 травня 2017 року, що підтверджується його особистим підписом (а. с. 10).
31 травня 2017 року між Міністерством внутрішніх справ України, в особі командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 підписано контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України на посадах рядового складу строком на три роки з присвоєнням військового звання солдат, стрілець 1 відділення 2 взводу охорони 1 роти охорони військової частини НОМЕР_1 (а. с. 15).
02 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до в. о. начальника НГВУ Охтирканафтогаз ПАТ «Укрнафта» Наслєднікова С.В. із заявою про поновлення його на роботі на посаді слюсар-ремонтник 5 розряду проектно-ремонтного цеху «Укрнафта» цеху експлуатаційного обладнання НГВУ Охтирканафтогаз ПАТ Укрнафта, в зв`язку з звільненням з військової служби за контрактом у запас Збройних сил України (а. с. 112, на звороті). Однак, заява позивача про поновлення на роботі відповідачем не була задоволена.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Отже, зі змісту вищезазначених норм закону вбачається, що гарантії, передбачені частинами третьою, четвертою статті 119 КЗпП України, надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і особам, які були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року (справа № 813/402/17 зауважила, що за змістом визначень «мобілізація», «особливий період», «демобілізація» наведених у Законі України від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законі України «Про оборону України», навіть за не введення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Такої ж позиції дотримувалося й Міністерство оборони України, про що свідчить його лист від 01 жовтня 2015 року № 322/2/8417, у якому зазначено, що особливий період в Україні настав з 17 березня 2014 року на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» та триває дотепер, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України.

Законом України від 17 березня 2014 року був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49, яким глава держави у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і міста Севастополі постановив про оголошення та проведення частково мобілізації. Таким чином, з 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період.

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, Президент України не приймав.

Також на час укладення ОСОБА_1 контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.

Отже, 31 травня 2017 року, тобто на час укладення позивачем контракту, існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на даний на час.

За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звільнення ОСОБА_1 з роботи 31 березня 2017 року є незаконним, оскільки на час вступу його на військову службу за контрактом була наявна визнана рішенням Ради національної безпеки та оборони України кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені цим рішенням, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на даний час, а тому позивач мав право на збереження місця роботи, посади і середнього заробітку, відповідно до приписів ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 укладено контракт на проходження військової служби у Національній гвардії України, а тому на його не поширюються гарантії передбачені ст. 119 КЗпП України, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки працівники, які прийняті на військову службу за контрактом до Національної гвардії України в особливий період користуються гарантіями зі збереження місця роботи, посади і середнього заробітку. Крім того стаття 119 ККпП України не містить посилань, що право на пільги мають тільки працівники, які вступили на військову службу за контрактом до військових формувань у складі Збройних Сил України.
За змістом статті 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну гвардію України» Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від злочинних та інших протиправних посягань, охорони громадського порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій. Національна гвардія України бере участь відповідно до закону у взаємодії зі Збройними Силами України у відсічі збройній агресії проти України та ліквідації збройного конфлікту шляхом ведення воєнних (бойових) дій, а також у виконанні завдань територіальної оборони.
Згідно з ч. 2 ст. 21 Закону України «Про Національну гвардію України» військовослужбовці Національної гвардії України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.

Не можна погодитись і доводами апеляційної скарги про те, що трудовий договір з позивачем був розірваний саме на підставі його заяви про звільнення, оскільки гарантії позивача щодо збереження місця роботи, посади і середнього заробітку встановлені законодавцем у статті 119 КЗпП України та роботодавець повинен був враховувати їх під час вирішення заяви позивача, яка подавалась ним у зв`язку з прийняттям його на військову службу за контрактом.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів пропуску строку звернення до суду з поважних причин, оскільки ОСОБА_1 перебував на військовій службі за контрактом, брав участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, а тому не мав можливості вчасно скористатися своїм правом на судовий захист порушених прав, крім того, вважав, що після повернення з військової служби за контрактом він буде поновлений на роботі, так як на нього поширюються гарантії встановлені статтею 119 КЗпП України, і 02 червня 2020 року звернувся до відповідача із заявою про поновлення його на роботі. 26 червня 2020 року ОСОБА_1 в. о. начальника НГВУ «Охтирканафтогаз» ПАТ «Укрнафта» Наслєдніковим С.В. направлено письмову відповідь про те, що його звільнення з роботи проведено за наявності законних підстав для звільнення, з дотриманням вимог чинного законодавства України, а поновлення на роботі можливе лише у разі звільнення працівника без законної підстави (а. с. 219). В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснив, що при прийнятті на військову службу за контрактом у військовій частині його запевнили, що після закінчення військової служби він буде поновлений на роботі, оскільки за ним зберігається місце роботи. Заяву на звільнення з роботи у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом він написав за формою, яку йому порадили працівники відділу кадрів відповідача. Також позивачем надано довідку військової частини НОМЕР_2 м. Харків, де він проходив військову службу, з якої вбачається, що ОСОБА_1 в період з 02.10.2018 по 07.12.2018; з 09.04.2019 по 07.08.2019; з 03.12.2019 по 16.01.2020 безпосередньо брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів м. Слов`янськ Донецької області (а. с. 229). Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України № 105 від 01.06.2020 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням з військової служби (а. с. 230-231).
Отже наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності та встановлені обставини справи свідчать про поважність причин пропуску строку звернення ОСОБА_1 з даним позовом до суду, а тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду згідно статті 234 КЗпП України.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не звертався до суду з клопотанням про поновлення строку на звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за період проходження військової служби, є помилковими, оскільки встановленні статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити та обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, з яких він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Тобто питання поновлення пропущеного строку має вирішуватись у судовому рішенні.
Є помилковими і доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не звертався до суду з позовною вимогою про поновлення його на роботі, а тому суд першої інстанції безпідставно стягнув на його користь середній заробіток за час проходження військової служби, оскільки задоволення позовної вимоги про визнання незаконним наказу про припинення трудового договору фактично є поновленням позивача на роботі.
В той же час є такими, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо невірного вирішення судом першої інстанції питання розподілу судових витрат.

Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позивачем було заявлено дві вимоги: немайнового характеру, за яку підлягав сплаті судовий збір в сумі 840,80 грн, та майнового характеру про стягнення середнього заробітку в сумі 299133,00 грн, за яку підлягав сплаті судовий збір в сумі 2991,33 грн. З огляду на часткове задоволення позову сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь держави складає: за немайнову вимогу 840,80 грн, за майнову вимогу 1691,40 грн, всього 2532,20 грн.

Отже, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині вирішення питання щодо судових витрат, а стягнутий з відповідача судовий збір на користь держави зменшенню до 2532,20 грн.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 4; 381-382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» задовольнити частково.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 листопада 2020 рокузмінити в частині вирішення питання щодо судових витрат.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на користь держави судовий збір в сумі 2532 гривні 20 копійок.
В іншій частині рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 березня 2021 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді : О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко