ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5622/21 Справа № 188/1627/20 Суддя у 1-й інстанції - Місюра К. В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до АТ «Альфа Банк», просить визнати недійсним Кредитний договір №491028414 від 23 червня 2020року; у відповідності із статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнити Позивача від сплати судового збору.

Позивач посилається на те, що 23 червня 2020 року між акціонерним товариством «Альфа Банк» та позичальником ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 491028414, за умовами якого банк надає позичальнику кредитні кошти у сумі 38966,22 грн., а позичальник зобов`язується погашати кредит шляхом сплати кожного місяця рівними частинами щомісячного платежу в сумі 1872 грн.40 коп, який включає в себе частину заборгованості за кредитом, нараховані проценти за користування кредитом, комісію за супроводження кредиту.

Кінцева дата погашення всієї заборгованості за кредитом - 24 червня 2023 року включно.

Кредит надається Позичальнику для:

- повернення заборгованості за кредитним договором №630795601 від 23 листопада 2017 року. Розмір - 38 966 грн. 22 коп.; спосіб видачі - переказ коштів на рахунок № НОМЕР_1 , що відкритий Позичальнику в АТ «АЛЬФА БАНК»;

Позивач вважав, що при укладанні вищевказаного Кредитного договору порушені його права як споживача, згідно з нормами ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про споживче кредитування», ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ЗУ «Про третейські суди», ЗУ «Про захист персональних даних» у зв`язку з чим, ним у досудовому порядку неодноразово направлялись листи про припинення порушень з боку відповідача, проте такі вимоги були залишені без задоволення, а тому він змушений був звернутись до суду.

Порушення своїх споживчих прав вбачає в наступному:

Порушення Відповідачем норм встановлених ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування».

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про обставини, зазначені в ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Працівники банку з умовами кредитування належним чином не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило протягом пів години, після чого йому було вручено кредитний договір, який він не читаючи із-за дрібного шрифту підписав, надіючись на добросовісність працівника Банку.

Відповідач, скориставшись його необізнаністю, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, зокрема Банк не надав йому як позичальнику повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно до Акцепту він ніби-то перед укладенням Угоди у письмовій формі ознайомлений: зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання Кредиту; з нормами ЗУ «Про споживче кредитування» та нормативними актами НБУ; з умовами Довідки про систему гарантування вкладів фізичних осіб.

На його думку, Відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2 п. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Забороняється як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

Він не мав часу детально ознайомитися з Кредитним договором за такий короткий строк. Йому повинна була бути надана можливість детально ознайомитися з умовами даного договору та законодавством, що його регулює. Крім цього, працівник банку не надав достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови договору йому роз`яснено та спонукав підписати договір швидше.

Вважає, що треба взяти до уваги, що даний договір містить безліч умов що регулюються законодавством, з яким він ніколи в житті не зустрічався. Він не мав можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які отримаю в результаті підписання даної угоди.

Проте, він не тільки не мав часу прочитати кредитний договір, а й не міг це зробити фізично, так як текст дуже дрібний.

З врахуванням наведеного, він при укладенні Кредитного договору через не належну інформованість з боку Відповідача та необізнаність не міг у повному обсязі оцінити умови договору кредиту на предмет їх вигідності так як не було належним чином детально роз`яснено працівниками банку їх умови.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що спірний договір, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач прийняв надані відповідачем кредитні кошти і частково виконував умови договору, крім того, позивач не скористався своїм правом розірвати кредитний договір протягом 14 днів з моменту його укладення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Так, судом встановлено, що 23 червня 2020 року між акціонерним товариством «Альфа Банк» та позичальником ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 491028414, за умовами якого банк надає позичальнику кредитні кошти у сумі 38966,22 грн., а позичальник зобов`язується погашати кредит шляхом сплати кожного місяця рівними частинами щомісячного платежу в сумі 1872 грн.40 коп, який включає в себе частину заборгованості за кредитом, нараховані проценти за користування кредитом, комісію за супроводження кредиту.

Кінцева дата погашення всієї заборгованості за кредитом - 24 червня 2023 року включно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд обґрунтовано виходив з того, що спірний договір, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач прийняв надані відповідачем кредитні кошти і частково виконував умови договору, крім того, позивач не скористався своїм правом розірвати кредитний договір протягом 14 днів з моменту його укладення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За вимогами ст. ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні між ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача про обставини зазначені у ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів"; крім того, відповідач, скориставшись його необізнаністю, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, зокрема Банк не надав йому як позичальнику повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту, тим самим ввівши позивача в оману.

Однак, колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта з наступних підстав.

Статтею 203 Цивільного Кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, Кредитний договір № 491028414 від 23 червня 2020 року, за умовами якого банк надає позичальнику кредитні кошти у сумі 38966,22 грн., відповідає всім вимогам цивільного законодавства, а також вимогам, які встановленим спеціальним законодавство, яке безпосередньо контролює відносини у сфері споживчого кредитування.

Крім того, слід зазначити, що ОСОБА_1 є дієздатною особою, яка в повній мірі має можливість усвідомлювати свої дії та керувати ними, розуміти наслідки вчинення певних дій та можливість відмовитись від вчинення таких дій, що будуть суперечити її інтересам.

Підписанням Договору, апелянт підтвердив свою згоду із запропонованими умовами кредитного договору, що свідчить про її вільне волевиявлення, спрямоване на укладення договору саме на тих умовах, що визначені в Договорі. Укладення договору відбулося відповідно до чинного законодавства та з вільного волевиявлення апелянта та будь- яких перешкод з боку відповідача.

Також, колегія судів звертає увагу на те, що позивач добровільно звернувся до банку за отриманням кредиту. Можливість детально ознайомитися з умовами кредитного договору була надана. Позивач мав право відмовитись від підписання кредитного договору, якщо, як він вважає, умови договору містять несправедливі умови або були інші підстави, які змусили його засумніватись в законності договору, однак цього не зробив.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 Цивільно-процесуального кодексу України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до правової позиції ВСУ (справа N 6-1341цс15) Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Однак, з огляду на наявні докази виконання відповідачем обов`язку щодо надання позивачу інформації про умови отримання кредиту, правові підстави для визнання частини пункту кредитного договору недійсним відсутні. Сторони були наділені необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним, направлене на настання наслідків, передбачених спірним кредитним договором, укладено відповідно до норм чинного законодавства.

Позивач ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту недійсності правочину в цілому.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. Посилання позивача в якості підстави для визнання договору недійсними є загальними, невизначеними та недоведеними.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив рішення в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих позивачем.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко