Справа № 467/93/21
12.03.2021 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого - судді Явіци І.В.
за участю секретаря судового засідання Савчук О.І.
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Хлібна база №76» Державного агентства резерву України про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-
Вимоги позивача та доводи на їх обґрунтування
Звернувшись до суду із вказаним позовом, позивач посилалась на те, що з 09 вересня 2009 року перебувала в трудових відносинах з відповідачем, проте, згідно наказу №88-к від 10 грудня 2020 року була звільнена із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.
Позивач вказала, що у день звільнення відповідач ознайомив її з наказом про звільнення, видав трудову книжку, проте, не виплатив нараховану заробітну плату у розмірі 75 134,83 грн.
Крім цього, у зв`язку із тим, що відповідач не провів розрахунок по заробітній платі в день звільнення, то згідно ч.1 ст. 117 КЗпП має виплатити середній заробіток за весь час розрахунку при звільненні.
За таких обставин, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за вересень, жовтень, листопад і грудень 2020 року у розмірі 75 134,83 грн. та середній заробіток за весь період розрахунку при звільнення по день ухвалення судового рішення.
Процесуальні дії у справі
Спрощене провадження у справі було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 05 лютого 2021 року після усунення позивачем недоліків позовної заяви відповідно до ухвали судді цього ж суду від 03 лютого 2021 року.

Позиція учасників справи
Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, про його дату, час і місце були повідомлені належно, причин свого неприбуття не вказували, однак, представник позивача направив до суду заяву, якою просив розглядати справу за його відсутності та за відсутності його довірительки.
Паралельно представник позивача висловив свою позицію стосовно підтримання позовних вимог у повному обсязі.
Відповідач свого представник до суду не направив, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся шляхом направлення судових повісток на зазначену у позовній заяві адресу, а так само і публікації оголошення на офіційному веб сайті судової влади України, причин свого неприбуття не повідомляв, будь - яких заяв чи то клопотань не направляв.
При цьому, відповідач причин неявки свого представника не вказував, будь яких заяв, у тому числі й заяв по суті справи, до суду не направляв, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належно не менш як двічі, у зв`язку із чим суд вважає наявними одночасно існування усіх передумов, визначених ч.1 ст. 280 ЦПК України, і необхідних для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач двічі повідомлений про дату, час і місце судового засідання, проте, на розгляд справи не з`явився, причин своєї неявки не вказав, відзив на позов не подав, у той час, як позивач не заперечує проти такого порядку вирішення справи.
За такого, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, позаяк, жоден із учасників справи у судовому засіданні присутнім не був.
Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази та застосовані норми права
Тож, суд, вирішуючи справу на підставі наявних у ній доказів, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - із точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, ураховуючи визнання відповідачем позову, виходив із такого.
Зокрема, суд установив, згідно наказу № 90-к від 09 вересня 2009 року позивач була прийнята на посаду заступника головного бухгалтера з 09 вересня 2009 року.
Наказом №88-к від 10 грудня 2020 року позивач звільнена із займаної посади згідно ст.38 КЗпП за власним бажанням.
Згідно довідки №27 від 29 січня 2021 року за підписом виконуючого обов`язки генерального директора Державного підприємства «Хлібна база №76» Державного агентства резерву України загальна сума заборгованості підприємства по заробітній платі без урахуванням податків та зборів, на день звільнення позивача становить 75 134,83 грн.
Згідно довідки про доходи №28 від 29 січня 2021 року середньоденна заробітна плата позивача складає 715,07 грн., а середньомісячна 15 0160,50 грн.
Отже, між сторонами склались правовідносини з приводу стягнення заборгованості по заробітній платі та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В контексті вказаних правовідносин судом застосовано наступні правові норми.
Частиною 3 статті 46 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
В силу приписів ст.1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Положеннями ст.116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В силу статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Та оскільки судом встановлено, що відповідачем при звільненні позивача не проведено розрахунку по заробітній платі, суд дійшов висновку про те, що відповідач порушив своє зобов`язання щодо здійснення розрахунку та виплати позивачу нарахованої заробітної плати в день звільнення та допустив затримку такого розрахунку, що є підставою для стягнення середньої заробітної плати за весь час затримки.
При визначені середньої заробітної плати суд керується пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями), який визначає, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Так, середньоденна заробітна плата позивача за два місяці, що передують звільненню, становить 715 грн. ( а.с.07).
Та ураховуючи кількість робочих днів за весь час затримки розрахунку, тобто, за період з 12 грудня 2020 року по 12 березня 2021 року, як то, з дня звільнення і по день ухвалення судового рішення, - 61, то розмір середнього заробітку за час затримки становитиме : 715,07 грн. х 61 робочих днів = 43 619,27 грн.
Проведення розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з кількості робочих, а не календарних днів, відповідає правовій позиції, викладеній в постанові від 21 січня 2015 року №6-195цс14 Верховного Суду України.
Як наслідок, суд робить висновок, що права позивача є порушеними відповідачем через несвоєчасну виплату належних їй при звільненні сум, а тому вони підлягають судовому захисту у спосіб, що запропонований позивачем, як то, шляхом стягнення із відповідача на її користь заборгованості по заробітній платі у розмірі 75 134,83 грн. та середнього заробітку за весь час розрахунку при звільненні у сумі 43 619,27 грн. з мотивів, що наведені судом вище.
Із середнього заробітку, при цьому, належить відрахувати суму податків та збрів, що відраховувались із заробітної плати позивача, за весь період розрахунку.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати.
Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, то згідно правилам ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір у дохід держави за нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 908,00 грн. та на користь позивача - за вимогу про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні у розмірі 908,00 грн.
Стосовно стягнення із відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн., то суд вказує наступне.
За правилом, установленим ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат ( ч.2 ст. 137 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги ( ч.3 ст. 137 ЦПК України).
Для підтвердження витрат, понесених у зв`язку із наданням правничої допомоги до суду надано Договір №59 від 25 січня 2021 року про надання правової допомоги, Акт наданих послуг №1 від 01 лютого 2021 року.
Зокрема, із вказаного акта слідує, що загальна вартість наданих послу становить 3 000,00 грн., із яких усне консультування з юридичних питань, пов`язаних із стягуванням нарахованої, але не виплаченої заробітної плати вартість послуги 1 000,00 грн.; складання та подання позовної заяви вартість послуги 2 000,00 грн.
При цьому, із аналізу наведених вище правових норм слідує, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені і доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших
витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
Але інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, що наданий у цій справі, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір їх вартості, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно, суд приходить до висновку по відмову у стягненні витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн. із відповідача на користь позивача.
З цих мотивів, керуючись ст.ст. 258, 259, 263 - 265, 273, 280-282 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Хлібна база №76» Державного агентства резерву України про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити.
У стягненні витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн. відмовити.
Рішення в частині стягнення заробітної плати в межах платежу за один місяць допустити до негайного виконання.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду може бути оскаржене позивачем до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області на протязі 30 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Явіца