Провадження №2/521/346/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Граніна В.Л., при секретарі Шкребтієнко Г.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_3 з позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно та визнання заповіту недійсним до ОСОБА_2 , яка була передана на розгляд судді ОСОБА_4 . Ухвалою від 01.10.2013 року провадження по справі відкрито та призначено попереднє судове засідання. В процесі розгляду справи, позивач ОСОБА_3 померла, та було визначено її правонаступника ОСОБА_1 , який був залучений до участі у справі в якості позивача. В подальшому позивачем було уточнено позовні вимоги та подано заяву про їх зменшення, відповідно до якої просив розглядати позов лише в частині визнання заповіту недійсним.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.05.2019 року, цивільна справа була передана на розгляд судді Граніна В.Л.

Уточнена позовна заява ОСОБА_1 складається з вимоги про визнання недійсним заповіту від 15.12.2011 року, складеного ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною О.О. та зареєстрований в реєстрі за №3126.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що його брат ОСОБА_3 за життя склав заповіт, яким заповів 1/6 частину будинку АДРЕСА_1 на користь відповідача. Однак, позивач вважає заповіт недійсним, на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України, у зв`язку з тим, що ОСОБА_5 в момент складання заповіту був абсолютно неспроможний розуміти значення своїх дій та керувати ними через тяжку хворобу та психічний стан.

Позивач приймав участь у судовому засіданні разом з представником, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні надала пояснення, відповідно до яких стверджувала, що ОСОБА_5 при складані заповіту усвідомлював значення своїх дій та керував ними, складання заповіту було його вільним волевиявленням на її користь, отже немає підстав для визнання такого заповіту недійсним, а тому у задоволенні позову просила відмовити.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши наявні письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволені позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлені такі фактичні обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

15 грудня 2011 року ОСОБА_5 було складено заповіт посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною О.О. та зареєстрований в реєстрі за №3126. Даним заповітом ОСОБА_5 розпорядився належній йому 1/6 частиною житлового будинку під номером АДРЕСА_1 , заповівши її ОСОБА_2 . Зміст заповіту прочитано заповідачу нотаріусом вголос з одночасним перекладом з української мови на російську мову. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_5 і власноручно підписаний ним у присутності нотаріуса. Особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер у віці 65 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 01.04.2013 року, серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної РАЦС у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. Офіційна причина смерті інфаркт мозку внаслідок тромбозу церебральних артерій.

Для оформлення спадкового майна після смерті ОСОБА_5 , до нотаріальної контри з заявою про прийняття спадщини звернулася мати померлого ОСОБА_3 , якій було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав наявності вищевказаного заповіту.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з витребуваних судом та наданої стороною позивача медичної документації встановлено, що у 1981 році ОСОБА_5 отримав травму головного мозку. Після цього тривалий час хворів, переніс три інсульти, постійно лікувався в медичних закладах м. Одеси. Незадовго до складання оспорюваного заповіту, у вересні 2011 року ОСОБА_5 знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Одеської міської клінічної лікарні №10.

Під час медичного обстеження лікарями було виявлено в ОСОБА_5 енцефалопатію з елементами атрофії кори головного мозку та інші важкі неврологічні захворювання, що вбачається з історії захворювання №7809.

Таким чином, з урахуванням характеру зазначених хвороб померлого, позивач стверджує, що ОСОБА_5 під час складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Також, на підтвердження неадекватної поведінки ОСОБА_5 позивачем було подано клопотання про виклик свідків, яке було судом задоволено.

Так, свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були допитані у судовому засіданні та надали пояснення по суті обставин, викладених у позові. Проаналізувавши надані свідчення, суд приходить до висновку, що вони зроблені з власних спостережень та жодним чином не підтверджують той факт, що ОСОБА_8 не був здатний в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Свідки лише підтвердили той факт, що ОСОБА_5 хворів за життя та довгий час перебував на лікуванні у медичних закладах.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оцінюючи доводи і аргументи сторони позивача щодо перебування особи на момент складання заповіту у стані, коли вона не усвідомлює значення своїх дій та не може керувати ними, суд вважає їх необґрунтованими на підставі наступних норм права.

Відповідно до ст.ст. 1217, 1218 ЦК України (далі - ЦК), спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (статті 1220, 1222 ЦК).

Відповідно до ст.ст. 1233 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Цивільний Кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Заповіт є одностороннім правочином і на нього поширюються загальні правила ЦК щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складення заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Статтею 1257 ЦК України визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

На обґрунтування правових підстав позивач вказав статтю 225 ЦК України, якою передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Таким чином, норма цивільного права, яка регулює спірні правовідносини має наступні гіпотезу та диспозицію: якщо у момент вчинення такого правочину як заповіт особа перебувала в стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), то за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, і цей заповіт не створює юридичних наслідків для спадкоємця, призначеного таким заповітом.

У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд, відповідно до статті 145 ЦПК України, зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, відповідно до статті 212 ЦПК України.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України, суд, відповідно до статті 145 ЦПК України, за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

На день розгляду справи статтям 145 і 212 ЦПК України відповідають статті 105 і 89 ЦПК України, які викладені в аналогічній редакції.

Вимоги про визнання заповіту недійсним вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (стаття 89 ЦПК України). Будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Так, представником позивача під час розгляду справи було заявлено клопотання про призначення посмертної судово - психіатричної експертизи. Ухвалою суду від 26.10.2015 року клопотання було задоволено та призначено у справі судово - психіатричну експертизу. Матеріали справи неодноразово направлялися до відповідної установи для виконання ухвали суду та проведення експертизи, однак, в подальшому позивачем було подано заяву, в якій він відмовився від проведення експертизи та просив прийняти судом рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказах. У зв`язку з чим, посмертна судово - психіатрична експертиза проведена не була.

Крім того, позивачем не було названо, на які хвороби страждав заповідач, які ліки він приймав. Відомості про те, що ОСОБА_5 за життя звертався за медичною допомогою до лікарів - психіатрів, перебував на обліку у лікаря - психіатра матеріали справи не містять.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Для суду очевидним є факт, що ОСОБА_2 перебувала у дружніх стосунках з ОСОБА_5 , надавала йому допомогу. Вказане мало наслідок складання саме на користь неї заповіту, що підтверджено дослідженими доказами. Перед підписанням заповіту, на день підписання заповіту ОСОБА_5 не перебував у будь - якому хворобливому стані, що б передбачало наявність абсолютної неспроможності складання заповіту.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого ст. 13 ЦПК України, суд розглянув справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стороною позивача не доведені обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, витребувавши за їх клопотаннями докази і допитавши свідків, однак за умови відсутності достовірних даних про порушення ст. 225 ЦК України, підстави для задоволення позову відсутні.

Таким чином, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні як, в цілому, так і кожного доказу окремо, суд прийшов до висновку про відсутність у ОСОБА_5 ознак будь - якого психічного розладу на момент складання заповіту, які б давали підстави вважати, що особа не могла в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У момент вчинення оспорюваного заповіту ОСОБА_5 не перебував в стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. Тому суд відмовляє правонаступнику ОСОБА_1 у задоволенні позову.

У частині першій статті 158 ЦПК України зазначено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Тому суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 10.10.2013 року, знявши арешт з домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 76, 158, 200, 206, 263-265, 268 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_3 ) про визнання заповіту недійсним відмовити в повному обсязі.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 10.10.2013 року, знявши арешт з домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги через Малиновський районний суд м. Одеси до Одеського апеляційного суду.

Головуючий