Постанова

Іменем України

03 березня 2021 року

м. Київ

справа № 757/9032/18

провадження № 61-15906св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Енергобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Енергобанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Енергобанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року, ухвалене у складі судді

Остапчук Т. В., та постанову Київського апеляційного суду від 22 липня

2019 року, прийняту у складі колегії суддів: Іванченка М. М., Желепи О. В., Борисової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У 2018 році публічне акціонерне товариство «Енергобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Енергобанк» (далі -

ПАТ «Енергобанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним (нікчемним) договору про строковий банківський вклад.

Позовна заява мотивована тим, що між ПАТ «Енергобанк» та

ОСОБА_1 14 липня 2014 року укладено договір про строковий банківський вклад з щомісячною виплатою відсотків № ДФ-.

21 липня 2014 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки для забезпечення виконання зобов`язань за договором банківського вкладу, банк передав в іпотеку нежитлове приміщення, а відтак вважав, що при укладені договору депозиту ОСОБА_1 надані переваги перед іншими вкладниками банку. Банк вказував, що договір депозиту не може бути забезпечений іпотекою, посилаючись на пункт 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому вважає договір про строковий банківський вклад з щомісячною виплатою відсотків від 14 липня 2014 року № ДФ- недійсним (нікчемним).

ПАТ «Енергобанк» просив суд визнати недійсним (нікчемним) договір про строковий банківський вклад з щомісячною виплатою відсотків

№ ДФ-, укладений 14 липня 2014 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 .

Вирішити питання розподілу судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року у задоволенні позову ПАТ «Енергобанк» відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що спірний договір укладено між сторонами у відповідності до вимог статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), не суперечить актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, вчинено особами, що мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, з відповідним волевиявленням учасників правочину їх внутрішній волі, у формі встановленій законом та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 22 липня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Енергобанк» залишено без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вказав, що матеріали справи не містять доказів того, що оспорюваний договір про строковий банківський вклад з щомісячною виплатою відсотків №ДФ- мав відмінні умови розміщення вкладу (відсоткова ставка або інше), при цьому спростував посилання позивача про те, що перевагою для ОСОБА_1 було укладення договору іпотеки

від 21 липня 2014 року, оскільки з аналізу змісту оспорюваного договору не вбачається, що він передбачає необхідність забезпечення виконання зобов`язань ПАТ «Енергобанк», шляхом укладення договору іпотеки. Твердження банку про те, що передумовою для укладення оспорюваного договору та договору іпотеки став протокол правління ПАТ «Енергобанк» №46 від 11 липня 2014 року, апеляційний суд не прийняв, пославшись на те, що матеріали справи не містять вказаного протоколу правління та представником позивача не заявлялось клопотання про його залучення до матеріалів справи або витребування, що унеможливлює апеляційному суду надати належної оцінки такому доказу.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що укладений договір позики не суперечить вимогам законодавства, зокрема статті 633

ЦК України та пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2019 року ПАТ «Енергобанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 вересня 2019 року ухвалою Верховного Суду у складі судді Сердюка В. В. відкрито касаційне провадження у справі за касаційною ПАТ «Енергобанк», витребувано матеріали цивільної справи із Печерського районного суду міста Києва.

У жовтні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

У вересні 2020 року, згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана колегії суддів: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гульку Б. І., Луспенику Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій надали неправильну оцінку зібраним доказам та неправильно застосували норми матеріального права.

Заявник вказує, що договір вкладу, який було укладено між банком та відповідачем, є публічним договором у розумінні статті 633 ЦК України. Тобто, умови довгому встановлюються однакові для всіх споживачів, крім тих, кому законом надані відповідні пільги. При укладенні договору депозиту не можуть змінюватися умови такого договору за домовленістю сторін, тобто банк не мав права відмовити ОСОБА_1 в укладенні договору депозиту, але також не мав права відступити від стандартних умов договору. Договір депозити є публічним договором, на який не поширюється принци свободи договору.

Посилаючись на Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України

від 03 грудня 2003 року № 516 вказує, що один клієнт банку не може розміщувати грошові кошти на умовах забезпеченості іпотекою поряд з іншими вкладами, які не мають таких прав. Крім того, єдиним видом гарантії за договором депозиту є сума гарантована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Посилаючись на положення частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вказав, що правочин неплатоспроможного банку є нікчемним якщо банк уклав правочини, умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішнім документом. Таким чином, суди попередніх інстанцій безпідставно не взяли до уваги рішення Правління

ПАТ «Енергобанк» від 11 липня 2014 року, оформлене протоколом № 46 про забезпечення депозитного договору ОСОБА_2 іпотекою. Крім того, вказаний протокол був відсутній при інвентаризації справ банку Фондом. Однак відповідач у своєму відзиві посилається на вказаний протокол як на підставу волевиявлення банку на укладення з ним договору іпотеки, яким забезпечено договір банківського вкладу.

Стверджує, що суди безпідставно послалися на положення статті 627

ЦК України, оскільки договір, укладений між сторонами є публічним, тому на спірні правовідносини не поширюється принцип свободи договору.

Заявник стверджує, що суд першої інстанції прийняв від відповідача письмовий доказ - судове рішення у справі № 757/2304/15-ц з порушенням положень, викладених у частині восьмій статті 83 ЦПК України та послався на цей доказ у своєму рішенні.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити подану касаційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін як такі, що прийняті без порушень вимог матеріального та процесуального права.

При цьому звертав увагу на те, що питання дійсності договору вкладу вирішувалося під час розгляду справи № 757/2304/15-ц.

У жовтні 2019 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав до Верховного Суду пояснення на касаційну скаргу, в яких просить подану касаційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, оскільки вони прийняті з порушенням вимог матеріального та процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

14 липня 2014 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 укладено строковий банківський вклад з щомісячною виплатою відсотків

№ ДФ-.

Відповідно до пункту 1.1 договору банк приймає від клієнта на зберігання грошові кошти (вклад) з нарахуванням відсотків по вклад, згідно умовами договору. При цьому сума вкладу становить - 230 000 дол. США, на строк 123 дні з 14 липня 2014 року по 14 листопада 2014 року зі сплатою 10,5 % річних.

21 липня 2014 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки за умовами якого ПАТ «Енергобанк» передає в іпотеку ОСОБА_1 нежиле приміщення загальною площею 81,1 кв м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00

у забезпечення виконання зобов`язань, що випливають з договору

від 14 липня 2014 року № ДФ- про строковий банківський вклад з щомісячною виплатою відсотків. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л. В., зареєстровано в реєстрі за № 1407.

Постановою Правління Національного банку України від 11 червня

2015 № 370 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію

ПАТ «Енергобанк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 12 червня 2015 року прийнято рішення № 115 про початок процедури ліквідації ПАТ «Енергобанк» з 12 червня 2015 року та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» Ільчука О. П. строком на 1 рік

з 12 червня 2015 року по 11 червня 2016 року включно. У подальшому рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, продовжені строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «Енергобанк».

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 31 травня 2017 року прийнято рішення № 2228 про зміну уповноваженої особи Фонду на Паламарчука В. В .

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29 вересня 2015 року у справі № 757/23047/15-ц за позов ПАТ «Енергобанк» до ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним задоволено. Визнано недійним договір іпотеки укладений між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1

21 липня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л. В., зареєстровано в реєстрі за № 1407.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року скасовано рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29 вересня 2015 року та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні у позову

ПАТ «Енергобанк» до ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним, оскільки сторони мали право підписувати договори на умовах, які в них викладені та мали повне право обрати вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном - іпотекою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 08 квітня 2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження з підстав обґрунтованості та законності висновку суду апеляційної інстанції.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і надалі -

в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним нормам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15,16 ЦК України).

Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний) правочин (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1058 ЦК України договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу).

Згідно з частиною першою, другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до частини шостої статті 633 ЦП України умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними.

З огляду на викладене, слід дійти висновку проте, що у випадку, коли спеціальні пропозиції банку щодо вкладів були однакові для всіх бажаючих укласти договір банківського вкладу та не встановлювались окремо для певної особи, ці вклади не можуть вважатись такими, що розміщені на індивідуальній основі та на більш сприятливих договірних умовах, ніж звичайні.

Програми лояльності або спеціальні пропозиції, які передбачають додавання певних процентів на депозит у зв`язку з пролонгацією договору, соціальним статусом вкладника (пенсіонери, студенти, тощо), акції під певні свята, є публічним пропозиціями, розрахованими на необмежене коло осіб.

Умови договору банківського вкладу повинні бути однаковими для всіх вкладників, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно, до осіб, які мають надані законом пільги, банк може застосувати більш сприятливі договірні умови, аніж до інших вкладників.

Разом з тим, вкладом розміщеним на індивідуальній основі або на більш сприятливих договірних умовах, ніж звичайні, може вважатися лише такий вклад, який запропонований окремій особі на підставі, зокрема, окремих рішень уповноважених осіб банку тощо, тобто на умовах, які не пропонуються публічно невизначеному колу осіб. У разі неприйняття банком будь-яких документів, у яких фіксуються пільги для певних клієнтів банку, такі умови договору не можуть вважатися індивідуальними.

Тобто, отриманню індивідуальних умов за договором депозиту може передувати підстава, зокрема, або письмове звернення особи з проханням встановити їй індивідуальну умову, яка не міститься в публічних пропозиціях банку, вказуючи при цьому на аргументи, які можуть слугувати підставою для встановлення більш сприятливих договірних умовах, або інформація банку про певні акції для конкретних осіб, які визначені банком.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 21 липня 2014 року між

ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, за умовами якого ПАТ «Енергобанк» передає в іпотеку ОСОБА_1 нежиле приміщення загальною площею 81,1 кв м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00 для забезпечення виконання зобов`язань, що випливають з договору від 14 липня 2014 року № ДФ- про строковий банківський вклад з щомісячною виплатою відсотків. За умовами вказаного договору іпотеки, ПАТ «Енергобанк» (іпотекодавець) при укладенні договору діяв, зокрема, на підставі протоколу засідання Правління ПАТ «Енергобанк» від 11 липня 2014 року № 46, яким, як встановлено з письмових пояснень відповідача, підтверджено волевиявлення на укладення договору іпотеки від 21 липня 2014 року між банком та ОСОБА_1 .

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статті 215

ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Аналізуючи наведені правові норми, слід зазначити, що нікчемними правочинами (недійсними в силу закону), є правочини, про нікчемність яких вказано у відповідних нормах закону.

Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину

в силу закону та при наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону у зв`язку з її оспоренням та не визнанням іншими особами.

Суди не звернули увагу на те, що договір про строковий банківський вклад з щомісячними виплатами відсотків від 14 липня 2014 року, укладений між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 , є нікчемним правочином у силу вимог частини другої статті 1058, статті 633 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 розмістив вклад у банку на більш сприятливих договірних умовах, ніж ті, які ПАТ «Енергобанк» пропонував клієнтам - фізичним особам за договором про строковий банківський вклад з щомісячною виплатою відсотків.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року

у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) та від 29 травня

2019 року у справі № 501/1703/16-ц (провадження № 14-138цс19) зроблене правовий висновок про те, що якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

За таких обстави, колегія суддів вважає за необхідне змінити мотиви відмови у задоволенні позову, викладені в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, вказавши, що в задоволені позову слід відмовити з підстав необґрунтованості позовних вимог, у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту права, конкретизувавши при цьому, що договір про строковий банківський вклад з щомісячною виплатою відсотків від 14 липня 2014 року, укладений між ПАТ «Енергобанк» та

ОСОБА_1 , є недійсним у силу закону (нікчемним).

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 402, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Енергобанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 липня 2019 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва

від 21 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду

від 22 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець