ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 688/2332/20
Провадження № 22-ц/4820/358/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

з участю представника відповідача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 687/376/20 за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 грудня 2020 року в складі судді Стаднічук Н.Л. у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, пояснення представника відповідача, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в :

В серпні 2020 року АТ «УкрСиббанк», (який є правонаступником ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість по процентам за договором про надання споживчого кредиту №0 від 11.09.2007 року у розмірі 33861,14 доларів США (що за курсом НБУ станом на 07.08.2020 еквівалентно 937251 грн. 82 коп.) та інфляційну різницю у розмірі 1163669 грн. 10 коп., а також просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь судовий збір у розмірі 31513 грн.81 коп. та фактичні судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 11.09.2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 з додатковими угодами №1 від 11.09.2007 року та №2, №3 від 05.02.2009 року, №4 від 17.04.2009 року, відповідно до якого банком був наданий кредит відповідачу в іноземній валюті в сумі 17318,00 доларів США з кінцевою датою повернення кредиту в повному обсязі 09.09.2016 року.

За користування кредитними коштами протягом перших 30 днів відповідач зобов`язалася сплатити проценти в розмірі 12,0% річних. Сторони домовилися, що за умовами договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої з обставин, передбачених п.5.2. договору.

У відповідності до п.5.2 кредитного договору банк листом № 90003 від 22.02.2008 року повідомив відповідачку про запровадження нової системи нарахування відсотків.

Згідно з п.9.8 кредитного договору строк дії договору встановлюється з дати його укладення до повного погашення суми кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій та/або пені, у разі нарахування.

Відповідач не здійснювала щомісячних платежів в повному обсязі, в зв`язку з чим за заявою ПАТ «УкрСиббанк» Шепетівським міськрайонним судом 01.02.2010 року видано судовий наказ № 2-н-32/2010 про стягнення заборгованості станом на 2010 рік у розмірі 583824,15 грн. та судових витрат. Цей судовий наказ було направлено до ДВС для примусового виконання. Однак стягнута заборгованість за кредитним договором не була погашена в повному розмірі. Лише 10.06.2020 року в погашення боргу по кредитному договору надійшли кошти в розмірі 553766,65 грн., за рахунок яких були куплені долари США у розмірі 20786,1 дол. США по курсу НБУ станом на 10.06.2020 року - 26,6412 грн. за 1 долар. Вказана сума зарахована 10.06.2020 року в рахунок погашення боргу по кредиту у розмірі 12002,73 дол. США та процентів у розмірі 8787,52 доларів США.

Станом на 07.08.2020 року залишається непогашеними кредит у розмірі 51569,93 дол. США та проценти за користування кредитними коштами понад встановлений договором строк, які нараховані відповідно до ст.625 ЦК України, умов кредитного договору за період з 22.02.2010 року по 02.06.2020 року, які не буди предметом розгляду у справі №2-н-32/2010.

Тому АТ «УкрСиббанк» просив ухвалити рішення, яким стягнути на його користь відповідно до ст. 625 ЦК України проценти за користування кредитними коштами понад встановлений договором строк у розмірі 33861,14 доларів США та інфляційну різницю у розмірі 1163669 грн. 10 коп. за весь час прострочення виконання зобов`язання по стягненню - 583824 грн. 15 коп.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 грудня 2020 року вказаний позов було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» інфляційну різницю в сумі 139884 грн. 53 коп. В решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» судовий збір в сумі 2101,97 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, АТ «УкрСиббанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати це рішення, ухвалити нове, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладеним в оскаржуваному рішення фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Вказує, що висновок суду про не надання ним доказів щодо укладення кредитного договору є безпідставним, оскільки при поданні позовної заяви, як додаток було додано копію договору про надання споживчого кредиту №0 від 11.09.2007 року з додатковими угодами №1 від 11.09.2007 року, №2 та №3 від 05.02.2009 року, №4 від 17.04.2009 року. Оригінал кредитного договору знаходиться у позивача і відповідача. Крім того, сама ОСОБА_1 не заперечувала факт укладення такого договору. А також факт його укладення підтверджується виданим Шепетівським міськрайонним судом - судовим наказом №2-н-32/2010 від 01.09.2007 року. Крім того, апелянт вважає невірним висновок суду про ненадання належного розрахунку заборгованості. Оскільки вказує, що наданий суду розрахунок є достатньо зрозумілим, він зроблений з урахуванням всіх платежів, зазначені суми погашення, прострочення, а також ставки. Наданий суду розрахунок повністю відповідає вимогам до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003, затверджених наказом Держспоживстандарту України від 07.04.203 року № 55, містить всі реквізити. Апелянт вважає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним письмовим доказам, не встановив достатність і взаємозв`язок останніх в їх сукупності. Також апелянт вказує, що при ухваленні рішення судом не було враховано позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 23.09.2015 року, зокрема, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, а також сплату боржником процентів, належних кредитору, відповідно до ст. 1048 ЦПК України. Така ж позиція була висловлена Верховним судом і в інших постановах, при вирішенні спорів з аналогічними правовідносинами, зокрема, в постанові від 23.09.2015 у справі №6-1206цс15, постанові від 23.05.2016 у справі № 6-157цс16, постанові від 21.09.16 у справі № 6-2631цс15, постанові від 07.09.2016 у справі № 6-1412цс16, постанові від 06.07.16 у справі №6-1047цс16. Також АТ «УкрСиббанк» вказує, що вимога про нарахування інфляційних втрат є повністю обґрунтованою, а також базується на судовій практиці суду вищої інстанції по вирішенню аналогічних спорів. Апелянт також вважає, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, розглядаючи вказаний спір. Так, суд належним чином не встановив обставини, які мають значення для вирішення справи та дійшов передчасних висновків про сплив строку позовної давності щодо всіх вимог та з цих підстав безпідставно відмовив в стягненні заборгованості.

ОСОБА_1 також не погодилася з рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 грудня 2020 року в частині задоволенні позовних вимог. Вважає рішення суду необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права. Вказує, що сам позивач, пред`являючи позов, не надав доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема, не надав доказів укладення кредитного договору №0 від 11.09.2007 року, не надав належного розрахунку заборгованості, а також розрахунку та обґрунтування нарахування інфляційної різниці в сумі 1163669 грн. 10 коп. Усуваючи недоліки за ухвалою суду, позивач також не надав вказаних доказів, тобто, фактично, не виконав вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху. Тому, на думку ОСОБА_1 , судом не наведено правових підстав для стягнення інфляційної різниці, не обґрунтовано період за який її суд нарахував з 12.08.2017 по 12.08.2020, як не обґрунтовано ці вимоги і позивачем. На думку апелянта, оскільки сума повернутого боргу була вказана позивачем невірно - і банк, і суд зробили невірний розрахунок інфляційних витрат. Крім того, апелянт вказує, що під час розгляду справи заявлялось клопотання про застосування строків позовної давності, однак у задоволенні вказаного клопотання суд неправомірно відмовив.

Тому апелянт просила апеляційний суд задовольнити її апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в позові.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк» просить апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 залишити без задоволення, оскільки вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими.

Перевіривши матеріали справи, колегія судді вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 11 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанкк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0 про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк надає позичальнику кредит в сумі 17318 доларів США на строк з 11 вересня 2007 року по 10 вересня 2014 року із сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12 % річних (п.1.1, 1.2, 1.3). Банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника в банку (п. 1.5). Позичальник погашає кредит шляхом щомісячної сплати ануїтентного платежу в сумі 207 доларів США згідно графіку погашення кредиту ( Додаток № 1 до договору).

В разі порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань за договором, невиконання або прострочення виконання грошових зобов`язань, передбачених договором, банк має право змінити терміни повернення кредиту та визнати термін повернення кредиту таким, що настав і вимагати повернення від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати за кредит (п.п. 3.1.2, 6.1).

У випадку порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором позичальник зобов`язаний повернути банку заборгованість за кредитом, сплатити проценти за користування кредитом, неустойку (п 5.1).

11 вересня 2007 року, 05 лютого 2009 року, 17 квітня 2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанкк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено Додаткові угоди №№ 1, 2, 3 4 до кредитного договору № 0 від 11 вересня 2007 року за умовами яких викладено в новій редакції строк сплати процентів та Графік погашення кредиту.

Крім того, в додатковій угоді № 2 було змінено строк повернення кредиту, а саме сторони погодили, що позичальник зобов`язаний повернути кредит в повному обсязі не пізніше 09 вересня 2016 року.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі та видав позичальнику кредит.

Однак, ОСОБА_1 належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконувала, внаслідок чого станом на 19 листопада 2009 року виникла заборгованість по кредиту в розмірі 72360,58 доларів США, з яких 60690,21 доларів США строкова заборгованість за тілом і відсотками, 508,55 доларів США прострочена заборгованість за тілом кредиту, 11161,82 долара США заборгованість по простроченим відсоткам за користування кредитом, що еквівалентно на той час 578226,16 грн, а також банком нарахована пеня в сумі 4717,99 грн.

В зв`язку з порушенням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором ПАТ «УкрСиббанк» 26 січня 2010 року звернулось до суду заявою про видачу судового наказу про дострокове стягнення заборгованості з ОСОБА_2 за кредитним договором № 0 від 11 вересня 2007 року станом на 19 листопада 2009 року в загальній сумі 578226 грн, яка складається з усією суми кредиту, та 4717,99 грн. нарахованої пені.

Судовим наказом Шепетівського міськрайонного суду від 01 лютого 2010 року на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договору № 0 від 11 вересня 2007 року станом на 19 листопада 2009 року в сумі 578226 грн., яка складається з усієї суми кредиту, 4717,99 грн. нарахованої пені, 850 грн. судового збору, 30 грн. витрат на ІТЗ розгляду справи, а всього 583824,15 грн.

На виконання даного рішення було видано виконавчий лист, який було звернуто до примусового виконання.

Постановою державного виконавця відділу ДВС Шепетівського міськрайонного управління юстиції від 06.04.2010 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого на виконання судового наказу Шепетівського міськрайонного суду від 01 лютого 2010 року.

10 червня 2020 року на виконання судового наказу Шепетівського міськрайонного суду від 01 лютого 2010 року на рахунок банку надійшло 553766,65 грн.

Звертаючись до суду з цією позовною заявою від 10 серпня 2020 року позивач - АТ «УкрСиббанк» просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 22 лютого 2010 року по 02.06.2020 року в сумі 33861,14 доларів США та інфляційну різницю в сумі 1163669,10 грн.

Вказані обставини підтверджуються кредитним договором, додатковими угодами, судовим рішенням та іншими матеріалами справи.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У частині другій статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами(з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Також відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової.

Колегія суддів вважає, що звернувшись до суду в січні 2010 року із заявою про видачу судового наказу про стягнення із позичальника кредитної заборгованості у повному обсязі станом 19 листопада 2009 року, банк реалізував своє право на дострокове пред`явлення вимоги в порядку частини другої статті 1050 ЦК України, чим змінив строк виконання в повному обсязі кредитного зобов`язання на 19 листопада 2009 року.

З огляду на те, що банк звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення кредитної заборгованості, тобто пред`явив до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, то у позивача припинилося право нараховувати проценти за кредитом після 19 листопада 2009 року.

В той же час, як вбачається з наданого банком розрахунку, банк просить стягнути з відповідача проценти, в розмірі передбаченому в кредитному договорі, за період з 22 лютого 2010 року по 02 червня 2020 року.

При цьому посилання банку на ту обставину, що вказаний розмір процентів нарахований відповідно до п. 4.1 умов договору, як відповідальність за невиконання умов цього договору у відповідності до норм ст. 625 ЦК України не може бути підставою для стягнення такого розміру процентів, оскільки як зазначено вище право кредитодавця нараховувати передбачені саме договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, в тому числі і наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, а умовами договору передбачено сплату процентів в підвищеному розмірі як міра відповідальність за невиконання умов договору, які банк і хоче стягнути з відповідача.

В той же час умовами договору не передбачено, що вказаний розмір відсотків нараховується на суму боргу на підставі ст. 625 ЦК України після припинення дії кредитного договору.

При цьому нормами Цивільного кодексу України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, умовами договору не передбачено сплату процентів на підставі ст. 625 ЦК України після припинення дії кредитного договору.

Отже кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у вигляді інфляційних втрат за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, а не у вигляді стягнення процентів.

При цьому передбачене частиною другою статті 625 ЦК України право нарахування інфляційних втрат має компенсаційний а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Враховуючи ту обставину, що позивач скористався своїм правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив в 2010 році позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на дату визначення розміру заборгованості 19.11.2009 року, тому з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України гривня, і нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року, у справі № 340/385/17.

При цьому суд першої інстанції прийшов до правильних висновків щодо необхідності застосування наслідків спливу позовної давності, про що просив представник відповідача в судовому засіданні та необхідності стягнення інфляційних втрат за в межах трирічного строку.

Позивачем було заявлено вимоги про стягнення інфляційних втрат за період з 22 лютого 2010 року по 10 червня 2020 року.

Оскільки позов АТ «УкрСиббанк» пред`явлено 12 серпня 2020 року, суд першої інстанції правомірно з посилання на норми ст.ст. 257, 261, 267 ЦК України застосував при вирішенні спору строки позовної давності та стягнув з відповідачки на користь позивача інфляційні втрати за період з 12.08.2017 року по 12.08.2020 року в сумі 139884,53 грн. (за період з 12.08.2017 року по 09.06.2020 року з суми 583824,15 грн., яка була сплачена банку за судовим рішенням, за період з 10.06.2020 по 12.08.2020 року з суми 30057,50 грн, яка за судовим рішенням ще не сплачена).

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обгрунтованим.

Доводи апеляційної скарги банку, що суд безпідставно відмовив в позові щодо стягнення відсотків, які нараховані відповідно до умов договору за порушення позичальником своїх зобов`язань з посиланням на норми ст. 625 ЦК України з вищевказаних в мотивувальній частині підстав слід відхилити.

Такі доводи апелянта суперечать нормам цивільного законодавства та правовим позиціям Верховного Суду, мотиви, чому суд не приймає дані доводи викладені в мотивувальній частині цієї постанови.

Що стосується доводів апелянта, щодо висновку суду про не надання ним доказів щодо укладення кредитного договору, то такі доводи не є підставою для скасування рішення суду, оскільки судом беззаперечно встановлено факт укладення відповідного кредитного договору між сторонами.

Також суд відхиляє і доводи апеляційної скарги відповідача про недоведеність укладення між сторонами відповідного кредитного договору.

Факт укладення кредитного договору підтверджується копією договору про надання споживчого кредиту №0 від 11.09.2007 року з додатковими угодами №1 від 11.09.2007 року, №2 та №3 від 05.02.2009 року, №4 від 17.04.2009 року, судовим наказом від 01 лютого 2010 року про стягнення з відповідачем саме за цим договором заборгованості, виконанням цього судового рішення. Крім того, сама ОСОБА_1 не заперечувала факт укладення такого договору та не спростувала цього факту.

Не приймає суд до уваги і твердження апелянта відповідача, що суд не вказав в рішення на підставі яких нормативних актів він здійснив розрахунок інфляційних втрат.

Нарахування інфляційних втрат правомірно здійснено судом на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», спільного листа Міністерства статистики та Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 № 62-97р.

В свою чергу апелянт ОСОБА_1 жодним письмовим доказом не спростувала даного розрахунку, не надала свого розрахунку.

При цьому голослівними є твердження апелянта ОСОБА_1 , що на виконання судового наказу банку перерахувала 560146,74 грн., а не 553766,65 грн. як про це, на думку апелянта, помилково зазначив позивач. Доказів вказаної обставини суду відповідачем надано не було.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 грудня 2020 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 березня 2021 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Л.М. Грох