Справа № 509/6356/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

представника позивачів ГУ Держгеокадастру в Одеській області Олійника О.О.

представник відповідачки ОСОБА_1 адвоката Барбула О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за участю 3-їх осіб без самостійних вимог на предмет спору : приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Адамець Оксани Іванівни та Державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного управління юстиції в Одеській області Васильковської Євгенії Валеріївни про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсним і скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, -

В С Т А Н О В И В :

14 грудня 2020 року, представник позивачів ГУ Держгеокадастру в Одеській області звернувся до суду з позовом, в якому просив суд, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, виданого Овідіопольським районним управлінням юстиції Одеської області від 16.12.2015 року, № 50008983 а також рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обмежень від 15.12.2015р. № 27136303, прийняте Державним реєстратором Головного територіального управління юстиції в Одеській області Васильковською Є.В., визнати недійсним договір купівлі-продажу від 22.03.2016 року (реєстр. № 277), укладений між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_1 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень від 22.03.2016 р. № 28875608 та стягнути з відповідачів на користь ГУ Держгеокадастру в Одеській області витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102 грн.

Позов мотивований тим, що на підставі рішення Київського райсуду м. Одеси від 09.07.2008 р. відповідач ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 312949 від 28.08.2008 р., площею 6,8895 га на території Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий № :01:002:0363.

Постановою Приморського райсуду м. Одеси від 08.10.2008 р., яке набрало законної сили 20.10.2008 р., було визнано неправомірними дії Овідіопольської РДА Одеської області щодо відмови ОСОБА_2 у зміні цільового призначення належної йому на праві приватної власності земельної ділянки, визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, загальною площею 6,8895 га, яка розташована на території Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 , кадастровий № :01:002:0363 з цільовим призначенням для будівництва, експлуатації та обслуговування торгового комплексу з адміністративними та складськими будівлями, зобов`язано ОРФ ДП «ЦДЗК» зареєструвати та видати ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 6,8895 га, яка розташована на території Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 , кадастровий № :01:002:0363 з цільовим призначенням для будівництва, експлуатації та обслуговування торгового комплексу з адміністративними та складськими будівлями та зобов`язано Відділ Державного комітету України по земельних ресурсах у Овідіопольському районі Одеської області видати та ОСОБА_2 бланк державного акту на право власності на земельну ділянку площею 6,8895 га, яка розташована на території Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 , кадастровий № :01:002:0363 з цільовим призначенням для будівництва, експлуатації та обслуговування торгового комплексу з адміністративними та складськими будівлями.

16.12.2015 р. ОСОБА_2 було отримане свідоцтво про право власності на нерухоме майно (індексний номер : 50008983) земельну ділянку, площею 6,8895 га, яка розташована на території Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 , кадастровий № :01:002:0363 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, видане державним реєстратором ОРУЮ Одеської області Колесниченко І.С.

В подальшому, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22.03.2016 р., укладеного між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_1 , остання придбала у власність (купила) земельну ділянку, площею 6,8895 га, яка розташована на території Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 , кадастровий № :01:002:0363 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, основна категорія земель за цільовим призначенням, до якої належить земельна ділянка землі житлової та громадської забудови, вид використання : для будівництва, експлуатації та обслуговування торгового комплексу, із адміністративними та складськими будівлями.

Крім цього, рішенням ООАС від 09.04.2020 р., залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.07.2020 р., позов ОСОБА_1 до Державного кадастрового реєстратора відділу в Овідіопольському районі Міськрайонного управління в Овідіопольському районі та м. Чорноморську ГУ Держгеокадастру в Одеській області Мальованої Н.М., ГУ Держгеокадастру в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задоволений частково, визнано протиправним та скасовано рішення Державного кадастрового реєстратора відділу в Овідіопольському районі Міськрайонного управління в Овідіопольському районі та м. Чорноморську ГУ Держгеокадастру в Одеській області Мальованої Н.М. № РВ-019 від 03.06.2019 р. про відмову у внесені відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, зобов`язано ГУ Держгеокадастру в Одеській області виправити технічну помилку у даних Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки загальною площею 6,8895 га, що належить на праві власності ОСОБА_1 та розташована за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, Авангардівська селищна рада, масив № НОМЕР_1 діл. № НОМЕР_2 , кадастровий номер № :01:002:0363, шляхом внесення змін щодо цієї земельної ділянки, а саме : змінити зазначене в Державному земельному кадастрі цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0363 «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» на: цільове призначення земельної ділянки «для будівництва та обслуговування будівель торгівлі»; вид використання: «для будівництва, експлуатації та обслуговування торгового комплексу із адміністративними та складськими будівлями»; категорія земель: «землі житлової та громадської забудови», в задоволенні решти позовних вимог відмовлено та стягнуто з ГУ Держгеокадастру в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань ГУ Держгеокадастру в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Представник позивачів ГУ Держгеокадастру в Одеській області вважає, що під час подачі документів для отримання вищевказаного оспорюваного свідоцтва про право власності на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_2 (індексний номер : 50008983) земельну ділянку, площею 6,8895 га, яка розташована на території Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 , кадастровий № :01:002:0363 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, видане державним реєстратором ОРУЮ Одеської області Колесниченко І.С. та в подальшому, при укладанні оспорюваного нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22.03.2016 р., укладеного між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_1 , останніми, були грубо порушені норми діючого законодавства України, а саме ч. 3 ст. 20 ЗК України, п. 12 «Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб», затвердженого Постановою КМУ від 11.04.2002 р. № 502 (чинного на час спірних правовідносин), за якими зміна цільового призначення землі здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок на підставі погоджених та затверджених проектів відведення, які не були отримані ОСОБА_2 , який не отримав новий державний акт на право власності на земельну ділянку та відповідні відомості у порядку, встановленому законодавством, що діяло до 01.01.2013 р. до Державного реєстру земель не внесені та відомості про вищевказані земельну ділянку з цільовим призначенням згідно державного акту серії ЯЖ № 312949 від 28.08.2008 р. перенесено до Державного земельного кадастру а автоматизованому порядку, безкоштовно та без подання заяви власником, а тому підстави для зміни відомостей про цільове призначення вказаної ділянки у Державному земельному кадастрі відсутні, з огляду на те, що відомості про земельну ділянку щодо її цільового призначення є виключно складовою Державного земельного кадастру, витяг з якого є єдиним офіційним джерелом вказаної інформації, а тому, зазначене вище свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_2 видане на підставі документу, до якого внесені недостовірні відомості, що на думку позивачів, є підставою для визнання його недійсним в судовому порядку, як і договору-купівлі-продажу землі.

В судовому засіданні представник позивачів за довіреністю ОСОБА_3 повністю підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Барбул О.О. в судовому засіданні категорично заперечував проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим, з огляду на те, що право власності на спірне нерухоме майно у виді вказаної вище земельної ділянки від було зареєстроване з отриманням свідоцтва про право власності від 16.12.2015 р. (індексний номер : 50008983) на земельну ділянку, площею 6,8895 га, яка розташована на території Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 , кадастровий № :01:002:0363 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, видане державним реєстратором ОРУЮ Одеської області Колесниченко І.С. у відповідності до Постанови КМУ № 868 від 17.10.2013р. «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що діяла у період з 11.02.2014р. по 01.01.2016 р., і положення якої не передбачали отримання державного акту на земельну ділянку, а документом, що посвідчує право приватної власності на земельну ділянку відповідно до вищевказаної постанови є свідоцтво про право власності, згідно п. 24 якої, у випадках, установлених законом, державний реєстратор органу державної реєстрації прав після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, відкриття відповідного розділу Державного реєстру прав та/або внесення записів до зазначеного Реєстру формує свідоцтво про право власності на нерухоме майно, враховуючи, що відповідачем ОСОБА_2 була замовлена відповідна документація з землеустрою, яка була розроблена ОРГ ДП «Центр Державного Земельного Кадастру при Державному Комітеті України по земельних ресурсах», яка надходила до центру земельного кадастру, що підтверджується штампом про прийняття обмінного файлу та штампом про сплату за послуги державного земельного кадастру, що було встановлено рішенням ООАС по справі № 420/5780/19 від 09.04.2020 р., а тому ОСОБА_2 виконав всі законні дії, необхідні для реєстрації свого права власності на спірну земельну ділянку зі зміненим цільовим призначенням, яку в подальшому на законних підставах продав відповідачці ОСОБА_1 , зазначивши про це, а також про інші підстави незаконності і безпідставності позову у письмову відзиві на позовну заяву (т. 1 а.с. 105-110).

Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання повторно не з`явився, про дату, час місце розгляду справи повідомлявся належним чином, за останньою, відомою позивачам та судові адресою місця проживання, зареєстрованого у встановленому Законом порядку, причини неявки суду не повідомив, письмових заяв, пояснень, відзиву або заяви про слухання справи за його відсутністю суду не надав, що підтверджується поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» та корінцем повідомлення кур`єрської доставки серії ODS 048 № 5126291 від 22.06.2021 р. з відміткою «за даною адресою адресат не проживає» (т. 1 а.с. 248,249, т. 2 а.с. 23).

3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус ОМНО Адамець О.І. в судові засідання повторно не з`явилася, про дату, час місце розгляду справи повідомлялася належним чином, за юридичною адресою місцезнаходження нотаріальної контори, причини неявки суду не повідомила, письмових заяв, пояснень або заяви про слухання справи за її відсутністю суду не надала, що підтверджується поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками про вручення судових повісток та особистою розпискою про вручення судової повістки з підписом (т. 1 а.с. 226, т. 2 а.с. 11,14,20).

3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору Державний реєстратор прав на нерухоме майно УДР ГУЮ в Одеській області Васильковська Є.В. судові засідання повторно не з`явилася, про дату, час місце розгляду справи повідомлялася належним чином, за юридичною адресою знаходження УДР ГТУЮ в Одеській області, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток, причини неявки суду не повідомила, письмових заяв, пояснень суду не надала, від представниці УДР ГТУЮ в Одеській області до суду надійшли письмові пояснення з приводу спірних правовідносин та письмова заява про слухання справи за їх відсутності (т. 1 а.с. 86-90,229,250, т. 2 а.с. 1-7,21,22).

Заслухавши доводи та пояснення представників сторін по справі, дослідивши матеріали справи та додатково надані письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

До способів захисту цивільних права та інтересів віднесено визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

У постанові від 05.06.2018 р. у справі № 338/180/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» - суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд звертає увагу на гарантоване статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на ефективний засіб юридичного захисту, під яким слід розуміти такий засіб (спосіб), що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року).

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. У рішенні ЄСПЛ від 2 червня 2006 року у справі «Волохи проти України» при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

При цьому, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від24.12.2019 року у справі № 823/59/17, в якій зазначено, що суди виходять з того, що на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності, який має різні прояви та є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само).

У рішенні від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (Лелас проти Хорватії, заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року; Тошкуце та інші проти Румунії, заява №36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Отже державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур - не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункту 74).

Водночас, ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67).

Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.

Статтею 204 ЦК України передбачено правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Умовами ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину.

Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Стаття 209 ЦК України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 215 ЦК України визначено - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1,3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтями 627-629,638,639,640 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є : умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми. договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном - вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Судом встановлено, не заперечувалось представниками сторін та було підтверджено матеріалами справи, що на підставі рішення Київського райсуду м. Одеси від 09.07.2008 р. відповідач ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 312949 від 28.08.2008 р., площею 6,8895 га на території Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий № :01:002:0363 (т. 1 а.с. 16).

Постановою Приморського райсуду м. Одеси від 08.10.2008 р., яке набрало законної сили 20.10.2008 р., було визнано неправомірними дії Овідіопольської РДА Одеської області щодо відмови ОСОБА_2 у зміні цільового призначення належної йому на праві приватної власності земельної ділянки, визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, загальною площею 6,8895 га, яка розташована на території Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 , кадастровий № :01:002:0363 з цільовим призначенням для будівництва, експлуатації та обслуговування торгового комплексу з адміністративними та складськими будівлями, зобов`язано ОРФ ДП «ЦДЗК» зареєструвати та видати ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 6,8895 га, яка розташована на території Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 , кадастровий № :01:002:0363 з цільовим призначенням для будівництва, експлуатації та обслуговування торгового комплексу з адміністративними та складськими будівлями та зобов`язано Відділ Державного комітету України по земельних ресурсах у Овідіопольському районі Одеської області видати та ОСОБА_2 бланк державного акту на право власності на земельну ділянку площею 6,8895 га, яка розташована на території Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 , кадастровий № :01:002:0363 з цільовим призначенням для будівництва, експлуатації та обслуговування торгового комплексу з адміністративними та складськими будівлями (т. 1 а.с. 122-127).

16.12.2015 р. ОСОБА_2 було отримане свідоцтво про право власності на нерухоме майно (індексний номер : 50008983) земельну ділянку, площею 6,8895 га, яка розташована на території Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 , кадастровий № :01:002:0363 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, видане державним реєстратором ОРУЮ Одеської області Колесниченко І.С. (т. 1 а.с. 23-25).

В подальшому, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22.03.2016 р., укладеного між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_1 , остання придбала у власність (купила) земельну ділянку, площею 6,8895 га, яка розташована на території Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 , кадастровий № :01:002:0363 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, основна категорія земель за цільовим призначенням, до якої належить земельна ділянка землі житлової та громадської забудови, вид використання : для будівництва, експлуатації та обслуговування торгового комплексу, із адміністративними та складськими будівлями та в цей же день, за відповідачкою ОСОБА_1 було зареєстроване право власності на вказану земельну ділянку (т. 1 а.с. 19-22,26-34).

Крім цього, рішенням ООАС від 09.04.2020 р., залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.07.2020 р., позов ОСОБА_1 до Державного кадастрового реєстратора відділу в Овідіопольському районі Міськрайонного управління в Овідіопольському районі та м. Чорноморську ГУ Держгеокадастру в Одеській області Мальованої Н.М., ГУ Держгеокадастру в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задоволений частково, визнано протиправним та скасовано рішення Державного кадастрового реєстратора відділу в Овідіопольському районі Міськрайонного управління в Овідіопольському районі та м. Чорноморську ГУ Держгеокадастру в Одеській області Мальованої Н.М. № РВ-019 від 03.06.2019 р. про відмову у внесені відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, зобов`язано ГУ Держгеокадастру в Одеській області виправити технічну помилку у даних Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки загальною площею 6,8895 га, що належить на праві власності ОСОБА_1 та розташована за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, Авангардівська селищна рада, масив № НОМЕР_1 діл. № НОМЕР_2 , кадастровий номер № :01:002:0363, шляхом внесення змін щодо цієї земельної ділянки, а саме : змінити зазначене в Державному земельному кадастрі цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0363 «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» на: цільове призначення земельної ділянки «для будівництва та обслуговування будівель торгівлі»; вид використання: «для будівництва, експлуатації та обслуговування торгового комплексу із адміністративними та складськими будівлями»; категорія земель: «землі житлової та громадської забудови», в задоволенні решти позовних вимог відмовлено та стягнуто з ГУ Держгеокадастру в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань ГУ Держгеокадастру в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн. (т. 1 а.с. 35-66).

В судовому засіданні, представник позивачів ГУ Держгеокадастру в Одеській області наполягав, що під час подачі документів для отримання вищевказаного оспорюваного свідоцтва про право власності на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_2 (індексний номер : 50008983) на земельну ділянку, площею 6,8895 га, яка розташована на території Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 , кадастровий № :01:002:0363 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, видане державним реєстратором ОРУЮ Одеської області Колесниченко І.С. та в подальшому, при укладанні оспорюваного нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22.03.2016 р., укладеного між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_1 , останніми, були грубо порушені норми діючого законодавства України, а саме ч. 3 ст. 20 ЗК України, п. 12 «Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб», затвердженого Постановою КМУ від 11.04.2002 р. № 502 (чинного на час спірних правовідносин), за якими зміна цільового призначення землі здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок на підставі погоджених та затверджених проектів відведення, які не були отримані ОСОБА_2 , який не отримав новий державний акт на право власності на земельну ділянку та відповідні відомості у порядку, встановленому законодавством, що діяло до 01.01.2013 р. до Державного реєстру земель не внесені та відомості про вищевказані земельну ділянку з цільовим призначенням згідно державного акту серії ЯЖ № 312949 від 28.08.2008 р. перенесено до Державного земельного кадастру а автоматизованому порядку, безкоштовно та без подання заяви власником, а тому підстави для зміни відомостей про цільове призначення вказаної ділянки у Державному земельному кадастрі відсутні, з огляду на те, що відомості про земельну ділянку щодо її цільового призначення є виключно складовою Державного земельного кадастру, витяг з якого є єдиним офіційним джерелом вказаної інформації, а тому, зазначене вище свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_2 видане на підставі документу, до якого внесені недостовірні відомості, що на думку позивачів, є підставою для визнання його недійсним в судовому порядку, як і договору-купівлі-продажу землі, стверджуючи при цьому, що відповідачем ОСОБА_2 було розпочато процедуру отримання державного акту зі зміненим цільовим призначенням проте так його не було отримано та до державного кадастрового реєстратора заява власника земельної ділянки та відповідна документація з землеустрою не надходила, у зв`язку з чим, підстави для зміни відомостей про цільове призначення у реєстратора державного земельного кадастру відсутні.

Суд з`ясував, що відповідачем ОСОБА_2 було розпочато процедуру отримання державного акту про право власності на землю, яку він завершив її у 2015 році, отримавши вказане вище свідоцтво про право власності на земельну ділянку у відповідності до Постанови КМУ № 868 від 17.10.2013р. «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що діяла у період з 11.02.2014 р. по 01.01.2016 р., і положення якої не передбачали отримання державного акту на земельну ділянку, а документом, що посвідчує право приватної власності на земельну ділянку відповідно до вищевказаної постанови є свідоцтво про право власності.

Згідно із п. 24 вказаної Постанови КМУ № 868 від 17.10.2013 р., у випадках, установлених законом, державний реєстратор органу державної реєстрації прав після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, відкриття відповідного розділу Державного реєстру прав та/або внесення записів до зазначеного Реєстру формує свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Так, ОСОБА_2 була замовлена відповідна документація з землеустрою, яка була розроблена ОРФ ДП «Центр Державного Земельного Кадастру при Державному Комітеті України по земельних ресурсах», яка надійшла до центру земельного кадастру, що підтверджується штампом про прийняття обмінного файлу та штампом про сплату за послуги державного земельного кадастру (т. 1 а.с. 117-118,128-140).

При чому, суд звертає увагу на те, що вказані обставини були предметом дослідження та були встановлені вищезазначеним рішенням ООАС по справі № 420/5780/19 від 09.04.2020 р., яким було частково задоволена позовна заява ОСОБА_1 до Державного кадастрового реєстратора ГУ Держгеокадастру в Одеській області Мальованої Н.М. та ГУ Держгеокадастру в Одеській області про визнання противоправними дій щодо виключення з автоматизованої бази даних земельної ділянки, яке набрало чинності 15.07.2020 р.

Крім цього, вищевказаною постановою Приморського райсуду м. Одеси від 08.10.2008 р. по справі № 2а-1081/08, цільове призначення земельної ділянки площею 6,8895 га, за адресою: Овідіопольський район, Авангардівська селищна рада, масив № НОМЕР_1 , ділянки № НОМЕР_2 було змінено на цільове призначення для будівництва, експлуатації та обслуговування торговельного комплексу з адміністративними та складськими будівлями, на підставі якої, Одеською регіональною філею ДП «Центр Державного Земельного Кадастру При Державному Комітеті України по Земельних Ресурсах» була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 128-140).

На підставі зазначеної технічної документації в автоматизованій базі центру земельного кадастру цільове призначення було змінено, що підтверджуєтеся реєстраційною карткою земельної ділянки Серія АБД № 480034 від 24.10.2008 р. та прийнятою Одеською регіональною філею ДП «Центр Державного Земельного Кадастру при Державному Комітеті України по земельних ресурсах» технічною документацією з відміткою про прийняття обмінного файлу та штамп про сплату за послуги державного земельного кадастру (т. 1 а.с. 117-118).

Суд встановив, що у вказаній реєстраційній картці земельної ділянки серії АБД № 480034 Одеської регіональної філії Центру державного земельного кадастру від 24.10.2008 року, містяться, зокрема дані земельної ділянки, а саме : земельна ділянка площею 6,8895 га, яка розташована на території Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, масив № НОМЕР_1 , діл. № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , кадастровий номер земельної ділянки: :01:002:0363, суб`єкт права на земельну ділянку: ОСОБА_2 , підстава виникнення права власності на вказану земельну ділянку : постанова Приморського райсуду м. Одеси від 08.10.2008 року у справі № 2а-1081/08; код цільового використання (назва цільового використання) земельної ділянки - 3.4. (іншого призначення).

Також був роздрукований державний акт з цільовим призначенням: для будівництва, експлуатації та обслуговування торговельного комплексу з адміністративними та складськими будівлями, серія ЯЖ № 312949 від 28.08.2008 р. на ім`я ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 115-116).

Отже, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 отримав свідоцтво та зареєстрував право власності на земельну ділянку у відповідності до «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 868 від 17.10.2013 р., що діяв у період з 11.02.2014 р. по 01.01.2016 р. (т. 1 а.с. 119-121).

Таким чином, на думку суду, ОСОБА_2 виконав усі законні дії необхідні для реєстрації права власності на земельну ділянку зі зміненим цільовим призначенням.

Окрім іншого, представник позивачів в судовому засіданні стверджував, що відповідач ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, виданого Овідіопольським районним управлінням юстиції Одеської області 16.12.2015 року № 50008983 на підставі документу, до якого нібито внесені недостовірні відомості, а саме відомості щодо цільового призначення земельної ділянки.

Однак, суд зауважує, що будь-яких належних та допустимих документальних доказів, передбачених ст.ст. 76-83,95 ЦПК України, на підтвердження вказаних твердження представником позивачів суду не надано, і відповідно у суду та в матеріалах справи такі докази відсутні, на що також звернув увагу ООАС у рішенні від 09.04.2020 р. та колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у постанові від 15.07.2020 р.

Як зазначалося вище, на підставі постанови Приморського райсуду м. Одеси від 08.10.2008 р. по справі № 2а-1081/08, яка набрала законної сили 20.10.2008 р. - ОРФ ДП «Центр Державного Земельного Кадастру При Державному Комітеті України по Земельних Ресурсах» розроблена технічна документація із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 .

На підставі зазначеної технічної документації в автоматизованій базі центру земельного кадастру цільове призначення було змінено, що підтверджуєтеся вказаної вище реєстраційною карткою земельної ділянки Серія АБД № від 480034 та прийнятою Одеською регіональною філею ДП «Центр Державного Земельного Кадастру При Державному Комітеті України по Земельних Ресурсах» технічною документацією, в якої є відмітка прийнято.

В реєстраційній картці земельної ділянки серії АБД №480034 Одеської регіональної філії Центру державного земельного кадастру від 24.10.2008 року, в тому числі, містяться такі дані земельної ділянки, а саме: земельна ділянка площею 6,8895 га, яка розташована на території Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, масив № НОМЕР_1 , діл. № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , кадастровий номер земельної ділянки: :01:002:0363, суб`єкт права на земельну ділянку: ОСОБА_2 , підстава виникнення права власності на вказану земельну ділянку: постанова Приморського районного суду м. Одеси від 08.10.2008 року у справі № 2а-1081/08; код цільового використання (назва цільового використання) земельної ділянки - 3.4. (іншого призначення).

Відповідно до вказаних документів цільове призначення земельної ділянки - для будівництва, експлуатації та обслуговування торгового комплексу, із адміністративними та складськими будівлями.

Таким чином, суд вважає, що саме це цільове призначення вказано у документах.

Крім цього, однією з вимог позивачів є вимога про визнання недійсним і скасування рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обмежень від 15.12.2015р. № 27136303, прийняте державним реєстратором головного територіального управління юстиції в Одеській області Васильковською Є.В.

Суд звертає увагу на те, що представник позивачів - взагалі не зазначає в позовній заяві в чому на його думку полягає незаконність такої реєстраційної дії, не наводить жодного обґрунтованого посилання на будь-який нормативний акт, а також, не зазначає жодного допустимого та належного доказу на підтвердження такої вимоги.

Також, підставою визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.03.2016 р. (реєстр. № 277) укладеного між покупцем ОСОБА_1 та продавцем ОСОБА_2 , на думку позивачів є нібито незаконна реєстрація ОСОБА_2 свого права на земельну ділянку зі зміненим цільовим призначенням.

Проте, як було вказано судом вище та підтверджено належними та допустимими документальними доказами відповідач ОСОБА_2 на законних підставах зареєстрував своє право власності на земельну ділянку зі зміненим цільовим призначенням.

На підстав викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність і необґрунтованість позовних вимог, в задоволенні яких слід відмовити у зв`язку з відсутністю будь-якого порушеного права позивачів та порушення порядку отримання правовстановлюючих документів відповідачем ОСОБА_2 та в подальшому укладення ним нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу без застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, про що просив у своєму відзиві представник відповідачки ОСОБА_1 , оскільки вказані строки позовної давності стосуються захисту порушеного права, яке в даному випадку порушено не було і вказана підстава є самостійною вимогою для відмови в позові.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,141,174,200,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 202,204,205,208,209,215,626-629,638-640,651,655-658 ЦК України, ст.ст. 20,116,122-126,132 ЗК України, Законом України «Про Державний земельний кадастр», «Порядком ведення Державного земельного кадастру», затвердженого Постановою КМУ від 17.10.2012 р. № 1051, «Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель», затвердженого Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 02.07.2003 р. № 174, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого Постановою КМУ від 17.10.2013 р. № 868, Постановою Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Конституцією України, практикою ЄСПЛ, ЄКПЛ, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Головного управління Держгеокадастру в Одеській області до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за участю 3-їх осіб без самостійних вимог на предмет спору : приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Адамець Оксани Іванівни та Державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного управління юстиції в Одеській області Васильковської Євгенії Валеріївни про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсним і скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 15.07.2021 р.

Суддя Гандзій Д.М.