справа № 489/2977/20 провадження №2/489/331/21
РІШЕННЯ

Іменем України

14 липня 2021 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретар судового засідання Плаксіна В.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за борговою розпискою та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору позики удаваним правочином та визнання його недійсним

встановив:

У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача борг за розпискою від 17.10.2017 в розмірі 112000,00 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 17.01.2017 відповідач ОСОБА_2 взяв у нього в борг грошові кошти в сумі 112000,00 грн., про що написав боргову розписку, в якій зобов`язався поверти кошти до 25.12.2017.

Так як борг відповідачем не повернуто, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

У свою чергу, відповідач подав зустрічний позов в якому просить визнати договір позики у вигляді боргової розписки від 17.10.2017 удаваним правочином; визнати відносини між сторонами такими, що регулюються правилами договору підряду; визнати договір позики у вигляді боргової розписки від17.10.2017 недійсним.

В обґрунтування вимог за зустрічним позовом відповідач ОСОБА_4 вказав, що у другій половині 2017 року отримав від ОСОБА_4 пропозицію з виготовлення та встановлення дерев`яної драбини у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з попередньою оплатою частини винагороди та відшкодування витрат на матеріали. Відповідні роботи були виконані ним майже в повному обсязі (95%) та своєчасно, про що свідчать фото та пояснення свідків. Таким чином між сторонами існували відносини, що регулюються правилами договору підряду (стаття 837 ЦК України). Робота була передплачена у сумі 112000,00 грн. Але посилаючись на надумані недоліки ОСОБА_4 не захотів приймати роботу, а згодом почав вимагати повернення переданої суми коштів та залишків матеріалів, які йому було повернуто. 17.10.2017 ОСОБА_4 застосував фізичне насильство та психологічний тиск і змусив написати боргову розписку на вказану суму для підтвердження передачі грошових коштів.

Посилаючись на наведені обставини відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 ..

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 15.09.2020 зустрічний позов прийнято до розгляду з первісним позовом та об`єднано в одне провадження.

Ухвалою суду від 13.04.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом первісний позов підтримав, просив задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити у повному обсязі.

Відповідач та його представник за первісним позовом просили у задоволенні позову відмовити, зустрічний позов задовольнити.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що між сторонами 17.10.2017 в простій письмовій формі було укладено договір позики у вигляді боргової розписки, відповідно до якої відповідач ОСОБА_2 отримав в борг у позивача ОСОБА_4 112000,00 грн., які зобов`язався повернути до 25.12.2017.

Як вбачається з первісного позову та пояснень представника позивача за вказаним позовом через неповернення відповідачем грошових коштів позивач вимушений був звернутися до суду про стягнення боргу.

Заперечуючи проти первісного позову відповідач та його представник вказували, що відповідач ОСОБА_2 дійсно отримав від позивача ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 112000,00 грн., але вказані кошти були отримані в рахунок виконання робіт за усним договором підряду з виготовлення і встановлення драбини в будинку позивача. В якості підтвердження своїх доводів надали фото виконаних робіт.

Також відповідач підтвердив факт написання ним розписки, але пояснив, що її було написано під психологічним та фізичним примусом позивача, оскільки через проблеми на роботі, погіршення стану здоров`я та претензії позивача щодо якості робіт він в установлений строк не зміг виконати взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого під тиском ОСОБА_4 написав розписку на отримання коштів в борг.

У судовому засіданні свідок позивача ОСОБА_5 , яка є дружиною ОСОБА_4 , та свідки відповідача ОСОБА_6 і ОСОБА_7 підтвердили виконання відповідачем робіт з виготовлення та встановлення в будинку позивача драбини та порушення ним строків виконання таких робіт.

При цьому, свідок ОСОБА_5 пояснила, що кошти її чоловіком (позивачем) були надані відповідачу кошти в борг і вони не стосуються вартості виконаних робіт. Також пояснила, що декілька раз вони зверталися до ОСОБА_4 за поверненням боргу, але той просив їх почекати.

Свідки ОСОБА_6 і ОСОБА_7 пояснили, що про розписку їм відомо зі слів відповідача і те, що кошти від замовника той отримав за виконання робіт.

Відповідно до вимог статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.

Суд звертає увагу, що за змістом частин другої, третьої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

При цьому, відповідно до вимог частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11цього Кодексу

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі статтею 1047 ЦК Українидоговір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, згідно з якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Наведений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 757/61283/16-ц (провадження № 61-20307св18), від 27.06.2018 у справі №613/919/16-ц (провадження № 61-23288св18).

Згідно з вимогами частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Факт складання оспорюваної розписки та отримання коштів відповідачем за первісним позовом не оспорюється. Однак, відповідач та його представник стверджували, що зазначену розписку відповідач складав внаслідок застосування позивачем ОСОБА_4 психологічного та фізичного примусу до відповідача, а отримані згідно розписки кошти є вартістю робіт, які зобов`язався виконати за усним договором підряду відповідач ОСОБА_2 .

Відповідно до частини другої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину (щодо якого законом встановлена письмова форма правочину) або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Суд звертає увагу, що нормами цивільного законодавства (загальні положення про підряд) не містить спеціального регулювання форми договору для договору підряду, відтак може бути укладений як в усній, так і в простій письмовій формі.

При цьому, слід враховувати загальні положення про правочини ЦК України, а саме, що відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Правова позиція, яка висловлена Верховним судом України в постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, визначає що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України наведеній у постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79-цс-14, відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, з урахуванням змісту дослідженої в судовому засіданні боргової розписки, суд вважає, що вона є належним, допустимим і достатнім доказом, не спростованим відповідачем будь-якими іншими належними, допустимими (письмовими) доказами, та підтверджує факт укладення 17.01.2017 між сторонами договору позики грошових коштів у сумі 112000,00 грн., які відповідач зобов`язався повернути до 25.12.2017.

Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем були порушені вимоги договору позики, що спричинило виникнення заборгованості перед позивачем, а тому первісний позов підлягає задоволенню.

Щодо зустрічного позову то його вимоги є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі, тобто фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину очевидна. Тобто удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини - той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Отже, для визнання правочину удаваним слід встановити, що обидві сторони договору усвідомлювали, що вони укладають саме удавану угоду та, що їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків та приховують іншу волю учасників.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Для визнання правочину удаваним слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Як заначено вище, згідно частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Статтями 12, 13, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Між тим позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що правочин - договір позики відповідно до розписки від 17.01.2017 вчинено з метою приховання іншого правочину (договору підряду), і що воля сторін при укладенні такого договору, була спрямована на настання інших правових наслідків, ніж ті, що визначені умовами цього правочину, та між сторонами виникли інші права та обов`язки, однак не ті, що випливають зі змісту договору позики.

Враховуючи вищевикладене та те, що відповідачем ОСОБА_8 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження визнання правочину удаваним, суд вважає зустрічний позов таким, що задоволенню не підлягає в повному обсязі через недоведеність.

Щодо наданих відповідачем фото робіт в будинку позивача з виготовлення та встановлення драбини то такі докази не є достатньою підставою для визнання договору позики удаваним, оскільки факт виконання вказаних робіт жодна з сторін не оспорює.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача, що розписка була складена ним під примусом позивача, оскільки доказів цьому відповідачем не надано. Крім того, в судому засіданні відповідач пояснив, що в правоохоронні органи по даному факту він не звертався.

Твердження представника відповідача щодо недійсності розписки через відсутність в ній умов про розмір та сплату процентів за користування грошовими коштами є безпідставними, оскільки встановлення процентів є правом сторін правочину. Крім того за відсутності в договорі позики умов щодо процентів, врегульовано положеннями статті 1048 ЦК України.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення первісного позову повністю, а в задоволенні зустрічного позову відмовлено, відповідно на підставі статі 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір в сумі 1120,00 грн., витрати на сплату якого було понесено позивачем при зверненні до суду (квитанція № 22626436 від 10.09.2019).

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_4 про стягнення коштів за борговою розпискою задовольнити.

Стягунти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 борг за борговою розпискою від 17.01.2017 в розмірі 112000,00 грн. (сто дванадцять тисяч гривень 00 коп.). а також судовий збір в сумі 1120,00 грн. (одна тисяча сто двадцять гривень 00,00 коп.)

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним правочином та визнання його недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Ленінський районний суд м. Миколаєва або безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;

відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ;

Повний текст судового рішення складено 15.07.2021.

Суддя І.В.Коваленко