Справа № 676/7817/19
Номер провадження 2/676/146/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 березня 2021 року м. Кам`янець-Подільський
Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області
в складі головуючої судді - Шевцової Л.М.
з участю секретаря судового засідання Сопрун С.В.
позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2
представника позивачів ОСОБА_3
відповідачки ОСОБА_4
представника відповідачки ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кам 'янець-Подільський цивільну справу № 675/7817/19 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , до ОСОБА_4 , про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, договору дарування недійсним, та визнання права власності на спадкове майно, -
02.12.2019 року позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, договору дарування недійсним, та визнання права власності на спадкове майно.
Ухвалою суду від 03.12.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
15.07.2020 року закрито підготовче судове засідання, про що постановлено ухвалу про призначення справи до судового розгляду і повідомлено учасників справи.
Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивачі вказують, що в грудні 1987 року ОСОБА_7 , як голові колгоспного двору, було видано свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння АДРЕСА_1 . Відповідно , станом на 01.01.1991 року по 31.12.1995 року, ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 кожен з них став власником по 1/5 частки вказаного домоволодіння,так як були членами колгоспного двору. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Після його смерті залишилося майно, яке складалося з 1/5 частки спірного домоволодіння. Спадщину після смерті ОСОБА_7 , прийняла його дружина ОСОБА_6 та син ОСОБА_9 , так як постійно мешкали у вказаному домоволодінні та були зареєстровані за цією адресою і тим самим, вступили у володіння спадковим майном. Відповідно, кожен із них успадкував по 1/10 частці домоволодіння. Таким чином частка кожного з них складала 3/10 .У вересні 2002 році шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер. Після його смерті спадщину прийняли троє його дітей та матір, так як проживали в будинку і були зареєстровані. Не дивлячись на те, що вони були членами колгоспного двору і набули право власності на домоволодіння, всупереч чинного законодавства і без їхньої згоди , в січні 2002 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_10 на все домоволодіння АДРЕСА_1 матері ОСОБА_9 .
В подальшому ОСОБА_10 подарувала вказаний будинок своїй дочці ОСОБА_4 , тобто, позбавила їх права власності на спадкове майно. Про що їм стало відомо лише в грудні 2019 року.
В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_6 та ОСОБА_2 пояснили, що вирішити спір з відповідачкою мирно, не можуть, тому вони вимушені звернутися до суду і просять суд задовольнити позов в повному обсязі.
Представник позивачів ОСОБА_3 , яка представляє інтереси на підставі ордера серії ХМ № 045990 від 16.12.2019 року в судовому засіданні підтримала вимоги своїх довірителів і просить суд позов задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнала і пояснила, що на підставі договору дарування від 22.08.2003 року укладеного між нею та ОСОБА_10 , вона є власником домоволодіння АДРЕСА_1 , позивачі не мають жодного права на нього.
19.09.2019 року вона звернулася до суду з позовом про визначення їй додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом матері ОСОБА_10 так як є громадянкою Туркменістану,проживала весь час в м.Ашхабад / справа перебуває на розгляді судді Семенюк В.В./,а відповідачі 02.12.2019 року подали даний позов про визнання за ними права власності на належний їй будинок та про визнання договору дарування недійсним ,а тому просить в позові відмовити.
Представник відповідачки ОСОБА_5 , який представляє інтереси на підставі ордера серії ХМ № 004025 від 20.12.2019 року в судовому засіданні підтримав пояснення ОСОБА_4 і просить суд в позові ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , відмовити та застосувати строк позовної давності.
В судове засідання не з`явилися позивачі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про день та час розгляду справи повідомлялися своєчасно, належним чином.
Суд вважає за можливе справу розглянути у їх відсутності.
Вивчивши та дослідивши матеріали справи, судом встановлено: ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_9 з 1985 року і до розірвання шлюбу 19 вересня 2002 року. Проживали в будинку батька чоловіка ОСОБА_11 в АДРЕСА_1 . Двір був колгоспним.
Відповідно копії спадкової справи 25/2002 до майна померлого ОСОБА_11 ,який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 встановлено,що після його смерті свідоцтво про право на спадщину за законом на будинок по АДРЕСА_1 отримала тільки його дружина ОСОБА_10 , яка згідно довідки Нігинської сільської ради проживала та зареєстрована в спадковому будинку одна,та прийняла спадщину. Вказаний будинок належав ОСОБА_11 на підставі свідоцтва про право власності,як голові колгоспного двору. Ніхто із інших спадкоємців заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_11 в Другу Кам`янець-Подільську держнотконтору не подавав.
Відповідно копії спадкової справи № 709-09 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 ., судом встановлено, що 20.05.2009 року позивачка ОСОБА_1 звернулася в Другу Кам`янець-Подільську держнотконору із заявою від імені своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_12 ,1996 року народження та ОСОБА_7 ,1995 року народження про прийняття спадщини після смерті їх батька ОСОБА_9 на спадкове майно,яке складається із земельної частки /пай/ та на земельний пай.
Таку ж заяву про прийняття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_5 подав повнолітній син померлого - ОСОБА_6 ,1986 року народження і також на земельну частку /пай/ в с.Нігин,Кам`янець-Подільського району.
В матеріалах спадкової справи є повідомлення секретаря сільської ради про наявність заповіту від ОСОБА_10 на все належне їй майно від 20.01.2003 року на ім`я ОСОБА_4 .
Згідно довідки Нігинської сільської ради від жовтня 2005 року вказано,що на день смерті ОСОБА_9 йому належала земельна частка /пай/ по сертифікату та майновий пай по сертифікату. До дня його смерті з ним зареєстровані та проживали ОСОБА_10 -мати, ОСОБА_1 -співмешканка, ОСОБА_13 -син, ОСОБА_14 -син, ОСОБА_12 -дочка.
20.08.2009 року були видані нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на вказані земельні ділянки дітям померлого.
Відповідно копії спадкової справи №110-2019 на майно ОСОБА_10 ,яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 встановлено,що 30.10.2019 року із заявами про прийняття спадщини після її смерті звернулися онуки ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 ,які просили видати їм свідоцтва про право на спадщину після смерті бабусі,так як її син,а їх батько- ОСОБА_9 , помер раніше ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Спадковим майном вказали тільки земельну частку/пай/,земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства та для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
30 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Бокуліч З.В. було посвідчено договір про поділ спадкового майна між спадкоємцями,відповідно якого у спадщину ОСОБА_2 перейшла земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства,розміром-0,1661 га, ОСОБА_11 земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва,площею-2,3206 га, у власність ОСОБА_6 земельна частка/пай/,площею-1,93 га.
В матеріалах спадкової справи є копія заповіту від 20.01.2003 року за реєстровим номером 06, посвідченого від імені ОСОБА_10 на все належне їй майно,яке вона заповідала своїй дочці- ОСОБА_4 ,але після об`яви в газеті ОСОБА_4 якоби не знайшли,хоча в Кам`янець-Подільському міськрайонному суді вже перебувала на розгляді її позовна заява про продовження строку на прийняття спадщини від 19.09.2019 року і вона проживала то в с.Нігин ,то в місті Кам`янець-Подільському,про що їм достеменно було відомо.
Дійсно, згідно рішення виконавчого комітету Кам`янець Подільської районної ради від 31.12.1987 року на ім`я ОСОБА_11 , як голові колгоспного двору, було видано свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 .
Оскільки ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_13 проживали та були зареєстровані по АДРЕСА_1 ,то як члени даного колгоспного двору, мали би рівні частки по 1/5 кожний в майні цього двору, так як з 01.01.1991 року по 31.12.1995 року були зареєстровані в ньому,про що ними була надана суду довідка.
ІНФОРМАЦІЯ_7 у позивачки ОСОБА_1 народився син ОСОБА_14 , а ІНФОРМАЦІЯ_8 донька ОСОБА_15 .
ІНФОРМАЦІЯ_9 помер ОСОБА_11 , після його смерті залишилось спадкове майно, яке складалось із домоволодіння, і яке було успадковане тільки його дружиною ОСОБА_10 .
Син ОСОБА_9 , не подавав заяви про прийняття спадщини,хоча на час смерті батька він проживав в спірному будинку. Як вказують позивачі ,вони постійно проживали зі спадкодавцем, тим самим вступили у володіння спадковим майном. Тобто, кожен із них успадкував би по 1/10 частці домоволодіння по АДРЕСА_1 , і їх частки склали би по 3/10 кожному.
Однак, в супереч того, що вони були членами колгоспного двору і набули право власності на домоволодіння та всупереч ,як вони вказують, їх волі,16.01.2002 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_10 на все домоволодіння по АДРЕСА_1 .
19.09.2002 року шлюб між позивачкою та ОСОБА_9 був розірваний.
20.01.2003 року ОСОБА_10 склала заповіт на все належне їй майно на ім`я своєї дочки - ОСОБА_4 . Заповіт посвідчений секретарем виконкому Нігинської сільської ради,зареєстрований в реєстрі за номером 06.
22.08.2003 року ОСОБА_10 подарувала своїй дочці ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними будівлями до нього ,що знаходиться в АДРЕСА_1 . Договір дарування посвідчений Державним нотаріусом Другої Кам`янець-Подільської державної нотаріальної контори,реєстр за №1-2324.
Із пояснень позивачів та їх представника адвоката Мішалової М.І. слідує, ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 помер і після його смерті відкрилась спадщина на 3/10 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 . Так як після його смерті в домоволодінні залишились проживати його мати та троє дітей, то кожен з них повинен був успадкувати по 3/40 частини даного домоволодіння.
Частка ОСОБА_10 складала б - 3/8, ОСОБА_6 11/40, ОСОБА_11 3/40, ОСОБА_8 3/40.
На підставі вище викладеного позивачі вважають, що їх позов підлягає до задоволення.
Однак, з даним позовом не можна погодитися так як він не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Дійсно, 14.12.1985 року позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб та спільно з батьками ОСОБА_9 , а саме ОСОБА_11 та ОСОБА_10 стали проживати у житловому будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується особовим рахунком № НОМЕР_1 у погосподарській книзі №3 Нігинської сільської ради Народних депутатів за 1983-1985 роки, тобто ОСОБА_1 прибула до даного двору 14.12.1985 року.
ІНФОРМАЦІЯ_10 народився ОСОБА_13 та після його народження сімя ОСОБА_9 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 вибули з колгоспного двору Особовий рахунок № НОМЕР_2 с. Нігин (Погосподарська книга №3 за 1986 по 1990 роки с. Нігин) до колгоспного двору Особовий рахунок № НОМЕР_3 станція Нігин (Погосподарська книга №6 за 1986 по 1990 роки с. Сахкамін, с. Думанів), де головою двору стала ОСОБА_1 , що в свою чергу підтверджується копією паспорта (місце реєстрації) позивачки ОСОБА_1 , де відмічено, що з 1986 року по даний час вона зареєстрована по станції Нігин. На даний час особовий рахунок не закритий.
В подальшому їх сім`я була зареєстрована у робочому дворі Особовий рахунок №837 с. Сахкамінь (Погосподарська книга №3 за 1991 по 1996 роки с. Нігин) на даний час особовий рахунок не закритий.
Те, що на даний час вище означений особовий рахунок за ОСОБА_1 є відкритим підтверджується «Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах Народних депутатів» затверджених Постановою Державного комітету СРСР по статистиці від 25 травня 1990 р N 69, де п. 33. було передбачено, що у рядку 23 "Відмітка про членів господарства, зовсім вибули з господарства" вказується місяць, рік і причина вибуття. При цьому необхідно в записах про вибуття з усіх причин (крім смерті) зробити відмітку, вибула дана особа на постійне місце проживання в інше господарство даної сільської Ради або за межі території сільської Ради. Наприклад, "вибула в зв`язку із заміжжям в інше господарство в травні 19__ р"; "Вибув до міста ___ до нового місця роботи в червні 19__ р". Одночасно в особовому рахунку всі записи про вибувшого або померлого члена сім`ї закреслюються. Відмітка про вибуття робиться протягом року і перевіряється під час суцільного обходу дворів станом на 1 січня.
Відмітка обов`язково повинна бути проведена саме в рядку 23. Внесення цієї відмітки по інших рядках, а також відсутність відмітки про вибуття членів господарства викликає утруднення при складанні "одноразового звіту про статевий і віковий склад сільського населення". Повна і своєчасна відмітка вибулого населення в рядку 23 в значній мірі впливає на достовірність даних про чисельність і склад сільського населення.
Отже, якщо у вище зазначених погосподарських номерах відсутня відмітка про вибуття ОСОБА_9 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з даних дворів, а також відсутнє їх закреслення, то вони і по даний час рахуються у господарстві в с. Сахкамінь Кам`янець Подільського району.
З огляду на вище викладене встановлено, що на 15 квітня 1991 року сім`я у складі ОСОБА_9 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у колгоспному дворі ОСОБА_11 не проживали і тому не набули статусу члена колгоспного двору, а тому вони не мали права на частку у майні колгоспного двору, який станом на 15.04.1991 року припинив своє існування, а тому власниками колгоспного двору - домоволодіння по АДРЕСА_1 стали подружжя ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у рівних частках .
А тому позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не довели, що на 15.04.1991 року вони були членами колгоспного двору ОСОБА_11 так як на час припинення колгоспного двору вони мешкали в іншому домогосподарстві, яке не співпадає з домогосподарством ОСОБА_11 . Окрім того, так і не було встановлено в судовому засіданні, що і померлий ОСОБА_9 був членом даного колгоспного двору. Тобто, в судовому засіданні сторона позивача не надала належних та допустимих доказів, які б достеменно вказали, що сім`я ОСОБА_9 , а саме дружина та син станом на 15 квітня 1991 року були членами колгоспного двору.
А так як вони не були членами колгоспного двору, а тому і не набули права власності на частку у домоволодінні по АДРЕСА_1 .
Правова позиція з цього приводу зазначена у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист прав приватної власності» від 22.12.1995 року за №20, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами , що регулювали власність цього двору, а саме:
а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які протягом трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба).
б) розмір частки члена колгоспного двору визначається з рівності часток всіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.
А тому, позовні вимоги ОСОБА_1 у визнанні права власності на 1/5 частину у домоволодінні по АДРЕСА_1 , та як члена колгоспного двору не підлягають задоволенню. Також, не підлягають і задоволенню позовні вимоги ОСОБА_6 в порядку спадкування після смерті батька на 11/40 частин у домоволодінні по АДРЕСА_1 .
Як було встановлено, ІНФОРМАЦІЯ_9 помер ОСОБА_11 .. Після його смерті відкрилась спадщина.
17.12.2001 року за №960 Нігинською сільською радою Кам`янець Подільського району була видана довідка ОСОБА_10 , якою повідомлялось, що після смерті ОСОБА_11 в управління майном вступила його дружина ОСОБА_10 , яка його хоронила за свій рахунок, прописана та проживала до дня смерті в цьому будинку, прописана і проживає на даний час .
Тобто, дана довідка підтверджує факт, що ні на 15.04.1991 року, ні на день смерті ОСОБА_11 в спірному домогосподарстві окрім ОСОБА_11 та ОСОБА_10 будь-яких інших осіб не було прописано і при цьому окрім ОСОБА_10 більше ніхто не брав участі у похованні ОСОБА_11 .
Відповідно до статей 524, 529 ЦК УРСР чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті ОСОБА_11 , спадкоємство здійснювалось за законом і за заповітом.
Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого.
Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.
Згідно зі статтями 549, 554 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину:
1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;
2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 та 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.
Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.
Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі).
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Отже, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Отже, з вище викладеного можна прийти до висновку про неможливість достовірно встановити вступ ОСОБА_9 у володіння та управління спадковим майном в шестимісячний строк після смерті батька.
Тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , у зв`язку з тим, що позивачами не надано належних та допустимих доказів про те, що їх батько ОСОБА_9 фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті ОСОБА_11 , тобто спадщина фактично ним не прийнята.
Отже, ОСОБА_9 не прийняв спадщину після смерті свого батька, а тому ОСОБА_10 , яка прийняла спадщину, що підтверджується довідкою №960 від 17.12.2001 року, на законних підставах успадкувала домоволодіння після смерті чоловіка та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.01.2002 року.
Ставши одноособовим власником домоволодіння по АДРЕСА_1 , у ОСОБА_10 будь-яких перешкод у його відчуженні не було, а тому 22.08.2003 року вона розпорядилась належним їй домоволодінням по АДРЕСА_1 шляхом його дарування своїй дочці ОСОБА_4 , яка з 22.08.2003 року стала одноособовим власником вказаного будинковолодіння.
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_9 , після смерті якого відкрилась спадщина.
20.05.2009 року була заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_9 .. Спадкоємцями було визнано його неповнолітніх дітей ОСОБА_11 , ОСОБА_12 за заявою їх матері ОСОБА_1 , та сина ОСОБА_6 .
Отже, 20.05.2009 року ОСОБА_1 , подаючи заяву в інтересах неповнолітніх дітей спадкодавця ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та і сам ОСОБА_16 зазначають, що після смерті їх батька відкрилась спадщина лише на земельну ділянку та майновий пай. Про будь-який будинок, чи частку у будинку у поданих заявах не зазначалось. Окрім того, до нотаріальної контори спадкоємцями було надано довідку №1037 від жовтня 2005 року, в якій чітко зазначено, що окрім земельної ділянки та майнового паю за померлим ніякого нерухомого майна немає, і це є логічним так як ним спадщина після смерті батька не приймалась і право власності на частину спірного домоволодіння в нього не виникло.
З вище наведеного вбачається, що позивачами ОСОБА_11 , ОСОБА_8 та ОСОБА_16 після смерті батька було успадковані лише земельні ділянки та майновий пай.
Так, при спадкуванні їм було відомо, чи вони повинні були довідатись, що спірне домоволодіння є власністю ОСОБА_4 і з 2009 року не вчиняли будь-яких дій про поновлення своїх порушених прав, а тому у них сплив строк позовної давності за захистом їх прав.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України).
Основи застосування позовної давності передбачені главою 19 ЦК України. Позовна давність нормами ЦК України поділена на загальну та спеціальну.
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України).
Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України). Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц).
За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний. Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.
Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суді при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.
Згідно правового висновку, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі № 914/3224/16, закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.
При вирішенні питання про звернення до суду із заявою про застосування строків позовної давності слід мати на увазі, що положення про позовну давність є диспозитивними, а не імперативними в застосуванні, тобто підлягають заявленню письмово в суді першої інстанції до постановлення рішення, а суд за власною ініціативою застосовувати позовну давність права не має. Сплив позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позову, при цьому, суд має встановити факт порушення права та інтересів позивача.
Отже, так як позивачами не ставиться перед судом питання про поновлення строку на звернення до суду за захистом порушених прав і ці права судом не були поновлені, , тому у суду є всі підстави для застосування строку позовної давності та відмові у позові.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає,що в задоволенні вимог позивачів слід відмовити.
Керуючись ст. 268 ЦПК України, -
В позові ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , до ОСОБА_4 , про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 січня 2002 року виданого на ім`я ОСОБА_10 на домоволодіння по АДРЕСА_1 ; визнання частково недійсним договору дарування від 22 серпня 2003 року укладеного між ОСОБА_10 і ОСОБА_4 на домоволодіння по АДРЕСА_1 та визнання за ними права власності на частки у вказаному домоволодінні - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 12 березня 2021 року.

Сддя Л.М. Шевцова