КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 138/1078/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11023/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Гончарука В.П., по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про видачу обмежувального припису, в якій просив суд встановити тимчасові обмеження стосовно ОСОБА_2 строком на 6 місяців, а саме:

- заборонити ОСОБА_2 наближення на відстань меншу за 20 м до ОСОБА_1 ;

- заборонити ОСОБА_2 особисто та / або через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо він за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_2 та переслідувати його;

- заборонити ОСОБА_2 вести телефонні переговори з ОСОБА_1 , а в листуванні ОСОБА_2 до ОСОБА_1 заборонити використовувати образливі та принизливі слова.

Вимоги заяви мотивовано тим, що ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано 20 січня 2016 року. З листопада 2015 року між ними триває процес поділу майна, яке було придбано подружжям за час шлюбу. Певний період часу ОСОБА_2 проживала поза межами території України, а після її повернення до м. Києва в липні 2020 року ОСОБА_2 постійно здійснює на ОСОБА_1 психологічний тиск шляхом надсилання принизливих повідомлень з образами та погрозами, а при особистих зустрічах ОСОБА_2 висловлює погрози, залякує його рідних, непристойно висловлюється про нього в тому числі і в присутності сторонніх осіб. Усі ці дії ОСОБА_2 завдають йому моральних страждань, крім того, спричиняють шкоду його здоров`ю, у зв`язку з чим відчуває себе у небезпеці (а.с. 1-9).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 травня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису відмовлено (а.с. 135, 138-142).

Не погодившись з рішенням районного суду, 23 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити заяву про видачу обмежувального припису (а.с. 145-149).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд проігнорував надані письмові докази принижень та образ у повідомленнях ОСОБА_2 на його адресу. Крім того, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив йому у задоволенні клопотання про виклик свідка в судове засідання. Вважає, що суд невірно оцінив основні засади Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», в якому зазначено, що словесні образи відносяться до психологічного насильства. Таким чином, оскаржуване рішення є перешкодою у доступі до правосуддя та порушує його права на справедливий судовий розгляд відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства.

Особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про розгляд справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси електронної пошти та телефонограмами із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Заявник ОСОБА_1 подав заяву в якій підтримав подану ним апеляційну скаргу і просив розглянути справу за його відсутності. ОСОБА_2 подала до суду письмову заяву в якій заперечувала проти апеляційної скарги і просила розглянути справу за її відсутності (а.с. 164-180).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення ст. 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису суд першої інстанції виходив з того, що суду не було надано беззаперечних доказів на підтвердження вчинення домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», тому відсутні підстави для вжиття заходів, спрямованих на забезпечення безпеки заявника, як постраждалої особи та (або) вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявника.

Колегія суддів погодилась з такими висновками суду виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 січня 2016 року, тобто є колишнім подружжям (а.с. 12, 13).

Встановлено, що сторони є співвласниками нерухомого майна, а саме квартир АДРЕСА_2 , які є предметом поділу майна подружжя у іншій справі (а.с. 13-16).

Крім того, з матеріалів справи вбачається наявність між сторонами інших судових спорів щодо батьківських прав та аліментів.

Заявник посилався на те, що його колишня дружина ОСОБА_2 вчиняє щодо нього домашнє насильство, у зв`язку з чим просив видати обмежувальний припис.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14, 15 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: терміновий заборонний припис стосовно кривдника; обмежувальний припис стосовно кривдника; взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

За п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18).

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства заявник надав скріншоти переписки з нею у месенджері (а.с. 17-18).

Також заявник надав копію протоколу про адміністративне правопорушення, складеного 23 квітня 2021 року відносно ОСОБА_2 , про вчинення нею домашнього насильства психологічного характеру відносно свого колишнього чоловіка ОСОБА_1 , а саме принижувала, обзивала нецензурною лайкою, чим вчинила правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 62).

Проте постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення (а.с. 124).

З наданих заявником та заінтересованою особою доказів в обґрунтування та спростування заяви про видачу обмежувального припису вбачається, що дійсно між сторонами виникали конфліктні ситуації, пов`язані з користуванням і розпорядженням спірним майном подружжя та аліментами, проте не було надано доказів наявності ризиків для заявника, в розумінні положень п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та (або) вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення (а.с. 67-71).

Факт звернень заявника до органів поліції не може бути визнаний необхідною і достатньою умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (а.с. 25-27, 40, 43, 45, 64-65).

При цьому, суд апеляційної інстанції врахував, що рішень по вказаним фактам або іншим конфліктним ситуаціям між сторонами компетентними органами не приймалося, до відповідальності ОСОБА_2 не притягалася.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що заявник не надав суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо нього ОСОБА_2 , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останньої обмежувального припису, що є його процесуальним обов`язком у силу статей 12, 81 ЦПК України.

Посилання апелянта на необґрунтовану відмову суду першої інстанції у задоволенні клопотання про виклик свідка колегія суддів відхилила з огляду на положення ч. 2 ст. 78 ЦПК України, за якою обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (а.с. 56-57.

При цьому, заявник не зазначив наявності обставин за яких свідку ОСОБА_3 могло бути відомо про факти насильства з боку ОСОБА_2 до заявника. Посилання заявника, що свідок ОСОБА_3 проживала разом із ОСОБА_2 в містечку для біженців ЛГБТ в Швеції, не має правового значення для предмету доказування по цій справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неповно з`ясував фактичні обставини справи та не надав належної правової оцінки наявним у справі доказам щодо встановлення факту вчинення домашнього насильства відносно заявника не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи і зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи.

Висновки районного суду, що наявний між сторонами спір повинен бути вирішений шляхом подачі відповідного позову для захисту заявником своїх інтересів є помилковим, оскільки заявник звернувся до районного суду із заявою про видачу обмежувального припису в порядку визначеному главою 13 розділу ІV ЦПК України і суд має розглянути справу в межах поданої заяви, уникаючи рекомендаційних висновків щодо способів захисту прав заявника. Проте така помилка не призвела до неправильного вирішення справи по суті поданої заяви, районним судом правильно і повно встановлені обставини і вірно застосовані норми права, які їх врегульовують, а тому суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування (зміни) оскаржуваного рішення.

Додані до апеляційної скарги виписка із медичної карти стаціонарного хворого № 9464 про перебування заявника на лікуванні з 02 по 09 червня 2021 року, та протокол проведення консультації сімейного лікаря від 11 червня 2021 року є новими доказами, які були складені після ухвалення оскаржуваного рішення районного суду від 31 травня 2021 року, а тому, з огляду на положення частини 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості брати їх до уваги (а.с. 154-156).

Проте, на думку колегії суддів, такі докази можуть надаватись заявником до суду у випадку наявності проявів насильства з боку ОСОБА_2 після 31 травня 2021 року.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не можуть бути визнані підставою для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, тому апеляційним судом відхилені.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 16 липня 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова