Дата документу 14.07.2021 Справа № 333/3986/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/3986/18 Головуючий у 1 інстанції Піх Ю.Р.
Провадження № 22-ц/807/2123/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову зазначено, що 09.02.2009 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, який був підписаний у присутності свідків. Відповідно з умовами вказаного договору відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 277 778 доларів США.

Відповідно п. 2 договору позики, кінцевий строк повернення позики 09.04.2009.

17.02.2010 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики 17/02-ю, який був підписаний у присутності свідків.

Відповідно з умовами вказаного договору відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 50 092,05 грн.

Відповідно п. 4.1 договору позики, кінцевий строк повернення позики 31.07.2010.

27.02.2009 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, який був підписаний у присутності свідків.

Відповідно з умовами вказаного договору відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 47619 доларів США.

Відповідно п. 2 договору позики, кінцевий строк повернення позики 09.04.2009.

02.02.2009 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, який був підписаний у присутності свідків.

Відповідно з умовами вказаного договору відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 26 966 доларів США.

Відповідно п. 2 договору позики, кінцевий строк повернення позики 09.04.2009 року та 31.07.2010 відповідно.

Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується відповідними власноручно написаними розписками.

З моменту отримання зазначених грошових коштів до теперішнього часу ОСОБА_1 зобов`язання в визначений договором строк у повному обсязі не виконав.

Виконання умов договору відбувалося частковим поверненням боргу боржником протягом 2009-2018 років.

Таким чином в теперішній час сума боргу за договорами складає 287 563 доларів США, що за курсом НБУ 26.866 за 1 долар США на день написання позову складає 7 725 667,56 грн.

Просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь суму боргу за договорами позики у розмірі 7 725 667,56 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики у розмірі 7 725 667,56 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату судового збору в розмірі 8000 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності, про яку заявлялося ним в суді першої інстанції. Скасувати заходи забезпечення позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає, з огляду на наступне.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

В силу ст.ст.509, 525-526, 598, 610, 611, 622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується зобов`язань, пов`язаних з позикою, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, а також реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України).

Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

З матеріалів справи убачається, що 27.02.2009 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики. Відповідно з умовами вказаного договору відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 47619 (сорок сім тисяч шістсот дев`ятнадцять) доларів США.

Відповідно п. 2 договору позики, кінцевий строк повернення позики 09 квітня 2009 року.

09.02.2009 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики. Відповідно з умовами вказаного договору відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 277778 (двісті сімдесят сім тисяч сімсот сімдесят вісім ) доларів США.

Відповідно п. 2 договору позики, кінцевий строк повернення позики 09 квітня 2009 року.

02.03.2009 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики. Відповідно з умовами вказаного договору відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 26966 (двадцять шість тисяч дев`ятсот шістдесят шість ) доларів США.

Відповідно п. 2 договору позики, кінцевий строк повернення позики 09 квітня 2009 року.

17 лютого 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 17/02-10. Відповідно з умовами вказаного договору відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 50 092,05 грн.

Відповідно п. 5.1 договору позики, кінцевий строк повернення позики 31 липня 2010 року.

Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується відповідними власноручно написаними розписками.

Встановивши, що правовідносини сторін випливають з договорів позики, позичальник свої зобов`язання не виконав, в зазначені строки гроші не повернув, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що виникла заборгованість за вищевказаними договорами позики.

З обставин справи також убачається, що питання достовірності розписок та права у позивача порушувати питання щодо повернення відповідачем боргу за розписками були предметом судового розгляду.

Разом з тим, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач та його представник подали до суду письмову заяву про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с.63-64).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч.1,5 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з ч.ч.1,3 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою заява №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії).

Зважаючи на те, що пропуск строку позовної давності є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, то обов`язковому з`ясуванню підлягає момент, коли особа позивача довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Так, кінцевий термін повернення коштів по Договору позики від 09 лютого 2009 року №09/02, згідно п. 4.2. даного договору, - 09 квітня 2009 року. Кінцевий термін повернення коштів по Договору позики від 27 лютого 2009 року №27/02, згідно п. 2. даного договору, - 09 квітня 2009 року. Кінцевий термін повернення коштів по Договору позики від 02 березня 2009 року №02/03, згідно п. 2. даного договору, - 09 квітня 2009 року. Кінцевий термін повернення коштів по Договору позики від 17 лютого 2010 року №17/02-10, згідно п. 4.1. даного договору, - 31 липня 2010 року.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідач повертав протягом 2009-2018 років грошові кошти в рахунок часткового погашення боргу за позикою, а тому відбулося переривання строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем в суді першої станції. Суд прийняв до уваги пояснення представника Позивача у справі щодо переривання строку позовної давності шляхом часткового повернення запозичених коштів, які підтверджені розписками про прийняття частини повернутого боргу.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження переривання відповідачем строку позовної давності, позивачем надано до суду першої інстанції ксерокопії розписок про отримання нею від відповідача грошових сум на часткове виконання зобов`язань за договорами позики, графіків погашення заборгованості за договором позики, квитанцій ЗД ПАТ «УКРПОШТА» на отримання переказів (Том 1, а.с. 69-100).

На ксерокопіях розписок (Том 1, а.с. 71-81, 83-93, 95-100) і графіках про погашення заборгованості (Том 1а.с.70,82,94) є штамп «згідно з оригіналом» і підпис, без зазначення даних, кому він належить і дати такого засвідчення.

З вказаних графіків не вбачається його узгодження з відповідачем, про що свідчить відсутність його підпису на них.

На ксерокопіях квитанцій ЗД ПАТ «УКРПОШТА» на отримання переказів від 15.02.2018 року на суму 3000 грн.; від 09.04.2014 року на суму 3000 грн.; від 23.04.2014 року на суму 2500 грн. (Том 1, а.с.69) є штамп «згідно з оригіналом», відсутні підпис, дані, кому він належить, дата завірення ксерокопій квитанцій.

Крім того, з матеріалів справи (Том 1, а.с.69), вбачається, що з 3 ксерокопій квитанцій про поштові перекази можна розрізнити лише частково текст однієї з них, а саме: про поштовий переказ від 15.02.2018 року про видачу 20.02.2018 року 3000 грн., а також адресу відправника: Запоріжжя, 69005. Із тексту вказаної квитанції можна встановити, що невідома особа 15 лютого 2018 року, вказавши адресу: м.Запоріжжя, 69005, відправила іншій особі 3000 грн., яку та отримала 20 лютого 2018 року.

Таким чином, ідентифікувати за такими даними особу відправника вказаного поштового переказу грошових коштів неможливо. Крім того, дві квитанції є нечитабельними, а тому вказані квитанції ЗД ПАТ «УКРПОШТА» на отримання переказів від 15.02.2018 року на суму 3000 грн.; від 09.04.2014 року на суму 3000 грн.; від 23.04.2014 року на суму 2500 грн. (Том 1, а.с.69) не є належним доказом повернення відповідачем позивачу грошових коштів за договорами позики.

Надані до суду позивачем ксерокопії розписок від 12.04.2010р., 11.01.18р., 10.03.16р., 08.06.2015р., 11.06.14р., 09.09.2013р., 11.10.12р., 03.04.12р., 11.01.12р., 11.05.11р., 11.04.11р., (Том 1, а.с.71-81), від 12.04.2010р., 11.01.2018р., 10.03.2016р., 08.06.2015р, 11.06.2014р.,09.09.2013р., 11.10.2012р.03.04.2012р., 11.01.2012р., 11.05.2011р., 11.04.2011р. (Том 1, а.с.83-93), від 12.04.10р., 12.01.2018р., 11.01.2012, 11.10.2012р., 11.06.2014р., 10.03.2016р. (Том 1, а.с.95-100) за підписом ОСОБА_3 про отримання від відповідача грошових коштів в рахунок часткового погашення боргу за договорами позики, не може підтверджувати переривання перебігу позовної давності, оскільки вказані розписки містять лише підпис позивача, складені нею самою в одному екземплярі, що створює умови для можливого зловживання та штучного створення доказів з метою задоволення позову.

Зазначене свідчить про те, що позивач, всупереч вимогам, встановлених частиною першою ст.81 ЦПК України не довела обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а саме, що на вимогу відповідача надала йому розписки про виконання зобов`язання частково.

Зазначені вище докази не є достовірними, оскільки на їх підставі не можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Оцінюючи обставини даної справи та наявні докази, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем пропущено трирічний строк на звернення до суду з вказаним позовом, про застосування якого заявлено відповідачем у справі, виходячи з наступного.

Укладений між сторонами договір позики № 27/02 від 27 лютого 2009 року (Том 1, а.с.5, 179) передбачав виконання відповідачем зобов`язання з повернення позики у сумі 47619 доларів США та винагороди за весь період дії цього договору в розмірі 4000 доларів США, яка виплачується одночасно з поверненням позики, в строк до 09 квітня 2009 року.

На виконання зазначеного договору позики ОСОБА_1 була власноруч складена боргова розписка від 27 лютого 2009 року на виконання вказаного договору позики (а.с.6,180) про отримання ним грошових коштів у сумі 47619 доларів США.

Враховуючи, що в цей строк відповідач своє зобов`язання не виконав, позивач мала право на звернення до суду з позовом про стягнення суми боргу за вказаним договором позики в межах 3-річного строку позовної давності, перебіг якого почався 09 квітня 2009 року та сплив 09 квітня 2012 року.

Укладений між сторонами договір позики № 09/02 від 09 лютого 2009 року (Том 1, а.с.9,181) передбачав виконання відповідачем зобов`язання з повернення позики у сумі 277778 доларів США та винагороди за весь період дії цього договору в розмірі 11111 доларів США, яка виплачується одночасно з поверненням позики, в строк до 09 квітня 2009 року.

На виконання зазначеного договору позики ОСОБА_1 була власноруч складена боргова розписка від 09 лютого 2009 року на виконання вказаного договору позики (Том 1, а.с. 10, 182) про отримання ним грошових коштів у сумі 277 778 доларів США.

Враховуючи, що в цей строк відповідач своє зобов`язання не виконав, позивач мала право на звернення до суду з позовом про стягнення суми боргу за вказаним договором позики в межах 3-річного строку позовної давності, перебіг якого почався 09 квітня 2009 року та сплив 09 квітня 2012 року.

Укладений між сторонами договір позики № 02/03 від 02 березня 2009 року (Том 1, а.с.7,177) передбачав виконання відповідачем зобов`язання з повернення позики у сумі 26966 доларів США та винагороди за весь період дії цього договору в розмірі 2000 доларів США, яка виплачується одночасно з поверненням позики, в строк до 09 квітня 2009 року.

На виконання зазначеного договору позики ОСОБА_1 була власноруч складена боргова розписка від 02 березня 2009 року на виконання вказаного договору позики (Том 1, а.с. 8, 178) про отримання ним грошових коштів у сумі 26966 доларів США.

Враховуючи, що в цей строк відповідач своє зобов`язання не виконав, позивач мала право на звернення до суду з позовом про стягнення суми боргу за вказаним договором позики в межах 3-річного строку позовної давності, перебіг якого почався 09 квітня 2009 року та сплив 09 квітня 2012 року.

Укладений між сторонами договір позики № 17/02-10 від 17 лютого 2010 року (Том 1, а.с.11, 183) передбачав виконання відповідачем зобов`язання з повернення позики у сумі 50092,05 грн. в строк до 31 липня 2010 року.

На виконання зазначеного договору позики ОСОБА_1 була власноруч складена боргова розписка від 17 лютого 2010 року на виконання вказаного договору позики (Том 1, а.с. 12, 184) про отримання ним грошових коштів у сумі у сумі 50092 грн.

Враховуючи, що в цей строк відповідач своє зобов`язання не виконав, позивач мала право на звернення до суду з позовом про стягнення суми боргу за вказаним договором позики в межах 3-річного строку позовної давності, перебіг якого почався 31 липня 2010 року та сплив 31 липня 2013 року.

Позивачем не доведено належними та допустимим доказами повернення відповідачем коштів за договорами позики, що свідчило б про переривання строку позовної давності.

З позовом ОСОБА_3 звернулася до суду лише у серпні 2018 року, тобто поза межами встановленого законом трирічного строку позовної давності, що згідно з вимогами ст.267 ЦК України виключає можливість судового захисту порушеного права позивача.

З заявою про визнання поважними причини пропущення позовної давності позивач не зверталася, в той час, як відповідач скористався своїм правом, передбаченим статтею 267 ЦК України, подавши через свого представника у листопаді 2018 року заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Колегією суддів не встановлено жодних обставин, які б свідчили про переривання перебігу строку позовної давності за даними позовними вимогами.

Доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій, які б достовірно свідчили про визнання ним свого боргу перед позивачем, на що посилається позивачка та її представник, суду не надали.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 звернулася до суду з цим позовом з пропуском позовної давності, про застосування якого відповідачем через свого представника подано письмову заяву, що згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові, слід прийти висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики, у зв`язку із спливом позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

У зв`язку з тим, що в задоволенні позову ОСОБА_3 слід повністю відмовити, раніше застосовані заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

В силу вимог ст. 141 ч. ч. 2 п.2, 8, 13 ЦПК України у разі задоволення апеляційної скарги і ухвалення нового рішення про відмову у позові, при вищевикладених обставинах, зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судом апеляційної інстанції, у вигляді судового збору у розмірі 12000 грн., які він сплатив при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2021 року у цій справі у цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані із розглядом справи судом апеляційної інстанції у вигляді судового збору у розмірі 12 000 грн.

Арешт, накладений ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 04.10.2018 року на грошові кошти, які знаходяться на розрахункових рахунках банківських установ України, у межах заявленої до стягнення суми 7 725 667 грн. 56 коп. - скасувати.

Арешт, накладений ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 27.09.2018 року на нерухоме і рухоме майно, яке належить ОСОБА_1 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , та на транспортні засоби Citroen Berlingo, д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску, Nissan Leaf, д.н.з. НОМЕР_2 , 2014 року випуску, - скасувати.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 липня 2021 року.

Головуючий

Судді: