ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2021 року

м. Харків

справа № 953/14920/20

провадження №22-ц/818/3842/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «У.П.Е.К.»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «У.П.Е.К.» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2021 року, у складі судді Шаренко С.Л.,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з приватного акціонерного товариства «У.П.Е.К.» (далі - ПрАТ «У.П.Е.К») на його користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 84097,26 грн.

Позов обґрунтований тим, що 02.12.2019 він був прийнятий на посаду директора АГРО Департаменту у підрозділі АГРО департамент ПАТ «У.П.Е.К» у порядку переведення з ТОВ «УПЕК Трейдінг» на підставі наказу №К-302 від 29.11.2019. 07.04.2020 його було звільнено з займаної посади на ПрАТ «У.П.Е.К» згідно п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України, за угодою сторін, на підставі наказу №К-95 від 07.04.2020. На дату звільнення йому не було сплачено заробітну плату в розмірі 53322,44 грн. В подальшому йому було сплачено заробітну плату з порушенням строків, останні виплата була здійснена 04.08.2020.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «У.П.Е.К» середній заробіток за несвоєчасно сплачені суми при звільненні в розмірі 56064,86 грн. з утриманням обов`язкових податків та зборів. Також стягнуто з ПрАТ «У.П.Е.К» на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що з 02.12.2019 по 07.04.2020 ОСОБА_1 працював на посаді директора АГРО департаменту у підрозділі АГРО департаменту ПрАТ «У.П.Е.К». Був звільнений за угодою сторін. На час звільнення відповідач мав перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 53322,44 грн. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відсутність коштів у роботодавця чи скрутне матеріальне становище підприємства не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку здійснено судом на підставі постанови Кабінету міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», з урахуванням повідомлення відповідача, яке не було спростовано позивачем, що за період з 07.04.2020 по 04.08.2020 робочі дні на підприємстві складали 78 днів, суд прийшов до висновку про стягнення суму середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати в розмірі 56064,84 грн. Посилаючись на розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, суд не вважав необхідним зменшити розмір середнього заробітку, який підлягає сплаті на користь позивача.

Не погодившись з рішенням суду ПрАТ «У.П.Е.К.» Чудновець А.В. подав апеляційну скаргу, якою просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача за період з 08.04.2020 по 02.08.2020 склав 1283,30 грн., що в 43,69 разів менше, ніж стягнуто судом, що свідчить про те, що обсяг відповідальності роботодавця є нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення і призвело до перетворення відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, на каральну санкцію, що протирічить компенсаційному характеру заходів відповідальності в цивільному праві та принципів розумності, справедливості та пропорційності. При визначенні суми середнього заробітку суд врахував лише розмір недоплаченої суми та не надав оцінки іншим критеріям визначення розміру компенсації та відповідних доводів відповідача, зокрема, з чим було пов`язано прострочення виплати заборгованості та його тривалість, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем сум, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах. При ухваленні рішення суд не надав мотивувальної оцінки незастосуванню ним критеріїв визначення розміру компенсації, зазначених в правовому висновку Верховного Суду України, сформульованому у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, на який посилався відповідач у відзиві на позовну заяву. В резолютивній частині рішення суд не зазначив банківські реквізити позивача для добровільного виконання відповідачем даного рішення, в той час як право боржника добровільно виконати рішення суду виступає гарантією дотримання справедливого балансу інтересів.

Позивач не скористався правом надання відзиву на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02.12.2019 ОСОБА_1 був прийнятий на посаду директора АГРО департаменту у підрозділ АГРО департамент ПрАТ «У.П.Е.К» у порядку переведення з ТОВ «УПЕК Трейдінг» на підставі наказу №К-302 від 29.11.2019, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с. 9-11).

07.04.2019 ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади у ПрАТ «У.П.Е.К» згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України - за угодою сторін, на підставі наказу №К-95 від 07.04.2020, що підтверджується записом в трудовій книжці (а.с. 10).

Сторонами не заперечується, що на момент звільнення позивача з ПрАТ «У.П.Е.К» у відповідача перед позивачем існувала заборгованість зі сплати заробітної плати в розмірі 53322,44 грн.

Також не заперечується сторонами і підтверджується випискою банку АТ «Альфа-Банк» (а.с. 17-36), що на момент звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом - 15.09.2020 (а.с. 1) ПрАТ «У.П.Е.К.» була в повному обсязі погашена заборгованість перед позивачем з виплати заробітної плати наступними платежами: 13.04.2020 - 1621,88 грн.; 17.04.2020 - 4865,65 грн.; 18.05.2020 - 1439,86 грн.; 26.05.2020 - 1476,28 грн.; 09.05.2020 - 1499,47 грн.; 05.06.2020 - 10004,14 грн.; 26.06.2020 - 696,63 грн.; 30.06.2020 - 532,92 грн.; 03.07.2020 - 5736,72 грн.; 03.07.2020 - 9264 грн.; 17.07.2020 - 2597,67 грн.; 17.07.2020 - 7403 грн.; 04.08.2020 - 15995 грн.

Відповідно до даних про нараховану заробітну плату (дохід, грошове забезпечення) з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за № 061773, заробітна плата ОСОБА_1 у сукупному доході за останні два повні місяці перед звільненням становила: березень 2020 р. - 14735 грн., лютий 2020 - 14735 грн. (а.с. 49-50).

Статтею 21 КЗпП України передбачений обов`язок роботодавця виплачувати працівникові заробітну плату.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу.

Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Разом із тим встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Колегія суддів враховує, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним із принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку. Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбачений статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, та зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічний правовий висновок викладено також у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/16407/15-ц, від 15 квітня 2020 року у справі № 331/1863/18, від 18 листопада 2020 року у справі № 335/4416/18-ц, підстав для відступу від якого колегія суддів не вбачає.

У справі, що переглядається, встановивши, що у день звільнення всі належні звільненому працівникові суми виплачені не були, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для стягнення з ПрАТ «У.П.Е.К.» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте при вирішенні питання щодо визначення розміру такого відшкодування, суд помилково не застосував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, та всупереч засадам розумності і справедливості не вирішив питання про зменшення таких сум.

З огляду на зазначене колегія суддів вважає за необхідне змінити оскаржуване судове рішення в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зменшити зазначений розмір.

Застосовуючи до обставин цієї справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів виходить із того, що: позивач звернувся до суду з цим позовом у вересні 2020 року, тобто через 5 місяців після звільнення з роботи і через місяць після повного погашення роботодавцем заборгованості перед позивачем з виплати заробітної плати; судом першої інстанції встановлено та не оспорюється сторонами, що період прострочення погашення заборгованості з виплати належних сум при звільненні становить 78 робочих днів, протягом якого відповідач систематично, двічі на місяць, вживав заходів для її погашення, що підтверджується банківською випискою АТ «Альфа-Банк» від 07.09.2020 (а.с. 17-36); сума невиплачених належних при звільненні сум (53322,44 грн.) є меншою, ніж визначена судом сума середнього заробітку позивача за час затримки їх виплати при звільненні (56064,86 грн.).

З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у розмірі 20000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням встановлених у справі обставин.

Враховуючи встановлені обставини справи та досліджені докази, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження в суді апеляційної інстанції, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - зміні, в частині визначеної судом cуми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі зменшенням стягнутої суми у розмірі 56064 грн 86 коп. до 20000 грн., без урахування податків і зборів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до частин 1, 8, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду - зміні, зі зменшенням суми коштів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, то слід провести новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілити судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

У зв`язку з наведеним, рішення суду першої інстанції підлягає зміні у частині стягнення судового збору.

З урахуванням висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (провадження №12-301гс18) та постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі №226/168/15-ц (провадження №6-1121цс16) з 01 вересня 2015 року працівник не вважається звільненим від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору встановлюється у розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб у 2020 році був встановлений у розмірі 2102 грн.

Таким чином, за позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач мав сплатити судовий збір у розмірі 840,97 грн. (1% від заявлених 84097,26 грн.), проте при поданні позову судовий збір не сплачував.

Позов у цій частині за результатами апеляційного перегляду справи задоволено на 23,78%, тому в межах задоволеного розміру позовних вимог судовий збір за подання позовної заяви про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню з позивача на користь держави в розмірі 640,99 грн., з відповідача на користь держави - в розмірі 199,98 грн.

За подання апеляційної скарги ПрАТ «У.П.Е.К.» сплачено судовий збір у розмірі 1261,21 грн., що підтверджується даними платіжного доручення №344 від 26.03.2021 (а.с. 90).

Враховуючи, що апеляційна скарга задоволена частково (64,33% у відсотковому виразі), понесені АТ «У.П.Е.К.» судові витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з апеляційною скаргою підлягають компенсації ОСОБА_1 у розмірі 811,34 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «У.П.Е.К.» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2021 року змінити в частині визначення суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з Приватного акціонерного товариства «У.П.Е.К.» на користь ОСОБА_1 та судового збору.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «У.П.Е.К.» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень без урахування податків і зборів.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 640 (шістсот сорок) грн 99 коп. за подання позовної заяви до суду першої інстанції.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «У.П.Е.К.» на користь держави судовий збір в розмірі 199 ( сто дев`яносто дев`ять) гривень 98 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «У.П.Е.К.» 811 (вісімсот одинадцять) грн. 34 коп. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 19 липня 2021 року

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук