печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Соколова О.М.,

при секретарі: Проскурні А.Г.

справа № 757/19632/18-ц

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідачів: Куделі В.П.

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві цивільну справу №757/19632/18-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тетерська Оксана Юріївна та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гніденко Наталія Юріївна про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла цивільна справа ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тетерська Оксана Юріївна та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гніденко Наталія Юріївна в якому просить: 1) визнати недійсним довіреність, яка видана від імені ОСОБА_2 , посвідчена 13.07.2004 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю. за реєстровим номером № 3601; 2) визнати недійсним договір дарування частини квартири від 03.08.2004 року, укладений ОСОБА_2 в особі ОСОБА_4 діючої на підставі довіреності, посвідченої 13.07.204 року рив тни нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю., за реєстровим номером № 3601, та ОСОБА_3 , що зареєстрований в реєстрі за № 2225; 3) скасувати реєстрацію права власності на частку квартири в розмірі 44/200, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що внесена в реєстр КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», проведену на підставі спірного договору дарування частини квартири від 03.08.2004 р., укладений між ОСОБА_2 в особі ОСОБА_4 , діючої на підставі довіреності, посвідченої 13.07.204 року рив тни нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю., за реєстровим номером № 3601, та ОСОБА_3 , що зареєстрований в реєстрі за № 2225.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує, що він до квітня 2018 року вважав себе разом із дружиною ОСОБА_5 , співвласником квартири, що знаходиться за адресю: АДРЕСА_1 . Також, співвласниками вказаної квартири є донька позивача ОСОБА_3 , та онука ОСОБА_4 . З вересня 2017 року позивач не може потрапити до вказаної квартири, щоб взяти свої документи та речі, а також позивач вважає що відповідачі вчиняють неправомірні дії, по відношенню до нього, та не надають можливості зустрітися з дружиною ОСОБА_5 , а тому він звернувся до правоохоронних органів із заявами про вчинення кримінальних правопорушень. Також, у грудні 2017 року позивач звертався до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою та вселення, передачу дубліката ключів та стягнення моральної шкоди. У справі № 757/73972/17-ц відповідачем було подано відзив з додатками, серед яких був договір дарування його частки вказаної квартири. Відповідно до даного договору дарування він ОСОБА_2 в особі ОСОБА_4 , діючи на підставі довіреності, посвідченої 13.07.2004 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю., за реєстром № 3601 подарував, ОСОБА_3 прийняла у дар 44/200 частини квартири АДРЕСА_1 . Посилаючись на те, що він не уповноважував ОСОБА_4 представляти його інтереси щодо укладання від його імені договору дарування його частини квартири, спірну довіреність не підписував, а тому просить задовольнити його вимоги.

Ухвалою суду від 26.06.2018 року позовну заяву ОСОБА_2 прийнято до розгляду та відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 21.11.2018 року задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову та накладено арешт на 44/200 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка була подарована ОСОБА_3 на підставі договору дарування частини квартири від 03.08.2004 р., укладеного між ОСОБА_2 в особі ОСОБА_4 , діючої на підставі довіреності, посвідченої 13.07.2004 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю., за реєстром № 3601 та ОСОБА_3 , що зареєстрований в реєстрі за № 2225.

Представником відповідачів адвокатом Куделею В.М., 18.10.2018 року подано відзив на позовну заяву, в якому вказано, що відповідачі позов не визнають у повному обсязі, та просять застосувати до вимог про розірвання договору дарування строк позовної давності. Мотивуючи тим, що із часу посвідчення оскаржуваних правочинів минуло 14 років. Позивач надаючи відповідачу ОСОБА_4 нотаріально посвідчену довіреність від 13.07.2004 року та уповноважив її тим самим укласти Договір дарування своєї частки квартири на користь відповідача ОСОБА_3 , та передав їй правовстановлюючі документи на свою часту квартири та ідентифікаційний код, знав про укладання договору дарування. Також, після укладання даного договору, позивач самостійно знявся з реєстрації свого місця проживання за вказаною адресою та зареєструвався в приватному будинку за адресою АДРЕСА_3 , що належить йому на праві приватної власності. Також, відповідачі зазначають що позивач, із дати укладання оскаржуваних правочинів, не сплачував комунальні послуги, що свідчить про обізнаність позивача та добровільне волевиявлення на укладання договору дарування. З огляду на вказане, відповідачі просять застосувати до вимог про розірвання договору дарування позовну давність в один рік, у відповідності до ст. 728 ЦК України.

Ухвалою суду від 12.11.2019 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Представником позивача ОСОБА_6 була надана відповідь на відзив відповідачів, в якій він підтримав викладені обставини в позові, та зазначив про те, що позивачу стало відомо про відчуження спірної частки квартири тільки у 2018 році, у зв`язку із поданням відповідачами відзиву на позову заяву про усунення перешкод у користуванні квартирою, що розглядається Печерським районним судом м. Києва. З огляду на те, що позовні вимоги стосувалися саме спірної частки квартири, яку позивач вважає своєю власністю, підтверджує поважність пропущення строку позовної давності.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їх представник Куделя В.П. вимоги позивача не визнали, заперечували проти його задоволення, вказуючи на те, що позивачем пропущений строк позовної давності до вимог про розірвання договору дарування, та не надано належних доказів, що підтверджують поважність причини їх пропуску.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гніденко Н.Ю., у судове засідання не з`явилась, подала до суду пояснення, та зазначає, що 03.08.2004 року, нею як приватним нотаріусом КМНО, за реєстровим номером № 2225, посвідчено договір дарування частини квартири, договір посвідчено згідно чинного законодавства, та просить проводити розгляд справи у її відсутність.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тетерська О.Ю., у судове засідання не з`явилась, письмових пояснень по суті позову не надала.

Суд вислухавши пояснення позивача ОСОБА_2 , представника позивача ОСОБА_6 , представника відповідачів Куделю В.П. , дослідивши письмові докази, надані сторонами, прийшов до наступного висновку.

Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За загальним правилом діючим цивільним законодавством встановлена презумпція дійсності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Згідно ч.1, ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як передбачає ч.1, ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ч.1, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з роз`ясненнями, наданими постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину.

В судовому засіданні встановлено, що 03.08.2004 року між сторонами було укладено Договір дарування частини квартири, де з однієї сторони ОСОБА_2 «Дарувальник» в особі ОСОБА_4 , діючого на підставі довіреності посвідченої 13.07.2004 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю., за реєстром № 3601, а з другої сторони ОСОБА_3 «Обдаровувана». Договір укладений про те, що ОСОБА_2 подарував а ОСОБА_3 прийняла у дар 44/200 частини квартири за АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом приватним нотаріусом Київського міського округу Гніденко Н.Ю.

Договір підписано сторонами у присутності приватного нотаріуса Гніденко Н.Ю. Особи сторін були встановлені, їх дієздатність, повноваження представника ОСОБА_2 , а також належність ОСОБА_2 відчужуваної частини квартири, що є предметом договору, перевірено нотаріусом. Договір зареєстровано в реєстрі за № 2223.

На запит суду, щодо надання оригіналу довіреності від 13.07.2004 року , за реєстровим № 3601, приватний нотаріус повідомила суду, що витребувані документи були знищені у зв`язку із закінченням терміну зберігання, а тому видача оригіналів або нотаріально посвідчених копій вказаних документів є неможливою (том 1, а.с.197).

Відповідно до ст. 244 ЦК україни, представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Отже, на час укладання Договору дарування частини квартири від 03.08.2004 року та його посвідчення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гніденко Н.Ю., ОСОБА_2 була видана довіреність на вчинення правочину представником ОСОБА_4 . Позивач, оскаржуючи довіреність посилається на те, що він не надавав свого волевиявлення на вчинення такого правочину, а тому вважає що правочин вчинений ОСОБА_4 як його представником був здійснений без його згоди.

Таким чином, підставою для визнання правочину недійсним є те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Із оспорюваного договору вбачається, що повноваження представника ОСОБА_4 , перевірені у відповідності до Закону.

В пункті 8 договору представник дарувальника та обдаровувана стверджують, що ця угода відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру мнимої та удаваної, а також не є зловмисною.

У договорі зазначено, що його підписано сторонами, у присутності приватного нотаріуса, особи сторін встановлено, їх дієздатність, повноваження представника ОСОБА_2 , а також належність ОСОБА_2 , відчужуваної частки квартири, що є предметом договору, перевірено.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гніденко Н.Ю., 15.05.2019 року, у листі від 07.05.2019 року, зазначає, що 03.08.2004 року, вона посвідчила договір дарування частини квартири. Договір посвідчено гідно чинного законодавств (т. 1, а.с. 124).

Відповідно до ст. 44 ЗУ «Про нотаріат», нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу відповідно до вимог статті 43 цього Закону, а також перевіряє обсяг його повноважень.

Нотаріусу подається довіреність або інший документ, що надає повноваження представникові. Дійсність довіреності, нотаріально посвідченої відповідно до законодавства України, перевіряється нотаріусом за допомогою Єдиного реєстру довіреностей.

Так, згідно наданої письмової відповіді на запит про витребування оригіналу договору дарування частини квартири від 03.08.2004 року за реєстровим № 2225, посвідчений приватним нотаріусом Гніденко Н.Ю., та оригіналу довіреності від 13.07.2004 року, за реєстровим номером № 3601, посвідчену приватним нотаріусом Тетерською О.Ю., третя особа - приватний нотаріус ТетерськаО.Ю., повідомила, що згідно акту № 1 від 06.11.2013 року та протоколу № 13 від 27.03.2014 року засідання експертної комісії Головного управління юстиції, відповідні документи були знищені у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Видача оригіналів або нотаріально засідчених копій вказаних судом документів є неможливою.

За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень законодавства України, враховуючи, що позивачем не надано будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження обставин неволодіння українською мовою під час укладення спірного договору та зловживаючи довірою з корисливих мотивів шляхом обману відповідачем.

А відтак, суд критично ставиться до показів та доводів сторони позивача в частині твердження про те, що договір дарування частини квартири був укладений без його волевиявлення на це, адже договір дарування частини квартири був укладений між сторонами 03.08.2004 року № 2225, від імені ОСОБА_2 , за довіреністю від 13.07.2004 року № 3601 посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерська О.Ю., діяла ОСОБА_4 . При цьому, судом враховано, що при укладені оспорюваних правочинів, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тетерська О.Ю., посвідчуючи довіреність № 3601 від 13.07.2004 року та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гніденко Н.Ю., діяли в межах свої повноважень у відповідності до ЗУ «Про нотаріат», Наказу МЮУ від 03.03.2004 N 20/5 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» та Наказу МЮУ від 22.12.2010 № 3253/5 «Про затвердження Правил ведення нотаріального діловодства».

Таким чином, з часу укладання оскаржуваної довіреності вді 13.07.2004 року № 3601, на час звернення до суду із позом про порушення прав позивача минуло 13 років, та наслідки спливу значного проміжку часу, не дають можливіості дослідити оригінал вказаного документа.

У позовній заяві позивач вказує, про те, що він постійно проживав у вказаній квартирі, а правовстановлюючі документи завжди зберігалися у його доньки ОСОБА_3 . Тобто, у сторін були довірчі сімейні стосунки.

Рвзом з тим, не подано позивачем до матеріалів позову доказів на підтвердження викладених ним обставин.

Так, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, відповідно до ст. 322 ЦК України.

Будь-яких даних про те, що договір був укладений всупереч волевиявленню позивача, внаслідок недодержання на момент вчнення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, ОСОБА_2 , не наведено та матеріали справи не містять.

Суд критично відноситься до копії акта № 160 від 22.11.2017, підписаного громадянами ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , оскільки в поданому доказі не вказано інформації яка стосується предмету спору, а тільки загальна інформацію про адресу квартири та період до якого проживав позивач за нею, не додано належних доказів на підтвердження, а також під час укладення спірного правочину вказані особи присутні не були.

Відповідно до ч.1 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 4 даної норми передбачено, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно копії дубліката договору дарування, який міститься в матеріалах справи, він зареєстрований в реєстрі № 2225.

Згідно ст.ст. 717, 719, 722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Так, пунктом 1 спірного договору від 03.08.2004 року сторонами було визначено, що право власності у Обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття, та Обдарований засвідчив, що він дарунок приймає, прийняттям дарунку вважатиметься одержання Обдарованим оригінального примірника цього договору після нотаріального його посвідчення.

Посилання позивача на те, що спірний договір вчинений без його на це волевиявлення, а тому є підстави вважати, що довіреність є недійсню а відтак і договір дарування, матеріалами справи та належними і допустимими доказами не доведений.

Крім того, третіми особами в письмових поясненнях звернуто увагу суду законність посвідчення оспорюваного договору.

Також позивач не заперечував, що певний тривалий час він проживав не у квартирі, а у іншому місці.

Таким чином, за тривалий період часу з 2004 року позивач, не відкликав довіреність оформлену у 2004 рокі на ім`я ОСОБА_4 , яка є його онукою, не вчиняв дій спрямованих на відновлення його порушеного права, та не надав доказів, які б підтвердили вимоги позову.

При цьому, судом не встановлено будь-яких порушень нотаріуса при нотаріальному посвідченні оспорюваного договору та/або особистої її зацікавленості.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд бере до уваги умови договору дарування, зокрема те, що сторони підтвердили дійсність намірів при його укладенні, повноваження представника ОСОБА_2 , нотаріусом перевірені.

Не знайшли також свого підтвердження доводи позивача про те, що йому не було відомо про правочин, так як він довгий період часу не цікавився належною йому, на той час частиною квартири, оскільки такі покази в судовому засіданні повністю спростовані, зокрема, матеріалами справи, та поясненнями позивача та представника відповідачів.

Наведені обставини також дають суду підстави зробити висновок, що позивач на час укладання оскаржуваних правочинів діяв з власної волі та за власним бажанням, адже із відзиву відповідачів, вбачається, що позивач після оформлення оскаржуваних правочинів, виписався із квартири та приписався у власному будинку у м.Києві.

Таким чином, судом встановлено відсутність передбачених ст. 203, 230 ЦК України підстав для визнання оспорюваного позивачем договору дарування недійсним, оскільки позивач жодними належними та допустимими доказами не довів, що при оформленні довіреності та укладенні договору дарування дійсно представник ОСОБА_4 не мала на це повноважень, беручи до уваги, що дані доводи позивача повністю спростовані вищенаведеними дослідженими та перевіреними доказами, тому вимоги позивача є безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення.

Щодо вимоги позивача про скасування реєстрації права власності на частину квартири в розмірі 44/200, за адресою, АДРЕСА_1 , що внесена в реєстр КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», проведену на підставі спірного договору дарування частини квартири від 03.08.2004 року, судом не вирішується вказана вимога, адже вона підлягає вирішенню у разі задоволення позовних та застосування наслідків недійсності правочину, у відповідності до § 2 Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону Цивільного кодексу України.

Щодо застосування строків позовної давності, заявлених до застосування відповідачами, суд дійшов такого висновку.

Вимогами частин 3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, як представниками відповідачів у відзиві на позовну заяву, заявлено про відмову у позові за спливом строків давності, мотивуючи це тим, що вимогами ч. 1 ст.257 встановлено загальна позовна давність тривалістю у три роки, п. 5 ч.2 ст.258 такого Кодексу встановлена позовна давність в один рік, зокрема, до вимог про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу), ч. 1 ст.728 -ЦК України передбачено, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік.

Позовні вимоги містять вимогу про недійсність довіреності та договору дарування на підставі ч. 3 ст.203 та ст. 230 ЦК України.

За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд зазначає, що особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права.

Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Тому враховуючи, що стороною позивача позовні вимоги не доведені, суд відмовляє в їх задоволенні на загальних підставах, незалежно від спливу строку позовної давності.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодекос випадках.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, під час судового розгляду позивачем не надано належних і допустимих доказів щодо обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тетерська Оксана Юріївна та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гніденко Наталія Юріївна про визнання правочину недійсним, є не обґрунтованим та задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, ст.ст.6, 16, 203, 215, 230, 334, 627, 629, 638, 717, 719, 722 ЦК України, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, п.15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тетерська Оксана Юріївна та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гніденко Наталія Юріївна про визнання правочину недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Соколов