провадження № 22-ц/824/6850/2021
головуючий у суді І інстанції Литвинова І.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 липня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" на рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" про захист прав споживачів та стягнення процентів та 3% річних,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ "Приватбанк" про захист прав споживачів та стягнення процентів та 3% річних.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням суду від 19 серпня 2019 року у справі №757/18448/18-ц, відповідно до якого з банку стягнуто суму відсотків та три відсотки річних, нараховані на грошові кошти за вказаними депозитами до 16 серпня 2018 року, відповідач виконав 06 березня 2020 року. Тому позивач просив стягнути з відповідача суму нарахованих відсотків на вклад та три відсотки річних за період з 17 серпня 2018 року по 05 березня 2020 року, тобто до фактичного виконання рішення суду у справі № 757/18448/18-ц.

Так, згідно з прохальною частиною позовної заяви, ОСОБА_1 просив суд стягнути з банку на його користь:

- за договором № SAMDN7423 від 18 січня 2010 pоку суму нарахованих відсотків - 1 786, 44 доларів США, 3 % річних - 466, 03 доларів США;

- за договором № SAMDN2425 від 16 вересня 2010 pоку суму нарахованих відсотків - 842, 73 доларів США, 3 % річних - 326, 22 доларів США;

- за договором № SAMDN6077 від 25 квітня 2013 pоку суму нарахованих відсотків - 6 213, 70 доларів США, 3 % річних - 2 330, 14 доларів США;

- за договором № SAMDN6937 від 14 липня 2010 pоку суму нарахованих відсотків - 543 70 доларів США, 3 % річних - 233, 01 доларів США;

- за договором № SAMDN8567 від 18 січня 2011 pоку суму нарахованих відсотків - 932 05 доларів США, 3 % річних - 466, 03 доларів США;

- за договором № SAMDN1511 від 12 лютого 2013 pоку суму нарахованих відсотків - 4 660, 27 доларів США, 3 % річних - 1 398, 08 доларів США.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ "Приватбанк" про стягнення процентів за вкладом та трьох відсотків річних задоволено.

Стягнено з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 :

- за договором № SAMDN7423 від 18 січня 2010 pоку суму нарахованих відсотків - 1 786, 44 доларів США, 3 % річних - 13 058, 16 грн;

- за договором № SAMDN2425 від 16 вересня 2010 pоку суму нарахованих відсотків - 842, 73 доларів США, 3 % річних - 9 140, 68 грн;

- за договором № SAMDN6077 від 25 квітня 2013 pоку суму нарахованих відсотків - 6 213, 70 доларів США, 3 % річних - 9 250, 52 грн;

- за договором № SAMDN6937 від 14 липня 2010 pоку суму нарахованих відсотків - 543 70 доларів США, 3 % річних - 6 528, 94 грн;

- за договором № SAMDN8567 від 18 січня 2011 pоку суму нарахованих відсотків - 932 05 доларів США, 3 % річних - 13 058, 16 грн;

- за договором № SAMDN1511 від 12 лютого 2013 pоку суму нарахованих відсотків - 4 660, 27 доларів США, 3 % річних - 39 174, 20 грн.

Стягнено з АТ КБ "Приватбанк" в дохід Держави судовий збір у розмірі 5 677, 77 грн.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду представник АТ КБ "Приватбанк" за довіреністю - Тузова В.О. звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просила змінити мотивувальну та резолютивну частину рішення суду першої інстанції шляхом виправлення періоду прострочення виконання зобов`язання з 17 серпня 2018 року по 09 лютого 2020 року та шляхом зменшення розміру відсотків та 3% річних, нарахованих у відповідності до зазначеного періоду нарахування.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції незважаючи на надані відповідачем документи (докази) на підтвердження фактичної дати виконання банком судового рішення у справі №757/18448/18-ц в дату 10 лютого 2020 року, які були прийняті судом та долучені до матеріалів справи, безпідставно стягнув нараховані відсотки та 3% річних за період з 10 лютого 2020 року по 05 березня 2020 року, що є грубим порушенням, як норм матеріального права, так і прав та інтересів відповідача.

Вказує, що виходячи з аргументації позиції та оцінки судом першої інстанції встановлених обставин та доказів (що слідує з мотивувальної частини рішення), суд вказав, що "виконання зобов`язання належним чином має пов`язуватися із фактичним задоволенням стягувача, тобто надходженням коштів на його рахунок, а не списанням коштів виконавчою службою з кореспондентського рахунку банку".

Проте, вважає, що такі висновки суду першої інстанції протирічать вимогам Закону України "Про виконавче провадження" та Інструкції "Про затвердження з організації примусового виконання рішень" №512/5 02 квітня 2012 року (розділ 6, пункт 15), якою передбачено, що підготовка розрахункових документів про перерахування коштів здійснюється відповідальною особою органу державної виконавчої служби невідкладно після отримання розпорядження державного виконавця.

Також не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відсотки по договорам банківського вкладу повинні бути розраховані у тому розмірі, який зазначено у договорах.

З огляду на велику кількість справ, які знаходяться в провадженні судів України, за позовами "кримських" вкладників до АТ КБ "Приватбанк" склалася вже усталена судова практика в частині трактування та застосування судами ( у тому числі Верховним Судом) умов договорів банківських вкладів, стороною в яких є АТ КБ "Приватбанк", з урахуванням та у поєднанні з вимогами ст. 1070 ЦКУ.

Вказує, що у 2018-2020 роках Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо обов`язкового застосування судами ст. 1070 ЦК України у правовідносинах між сторонами після розірвання договору банківського вкладу.

Посилається на правові висновки та позиції висловлені Верховним Судом у наступних справах: постанова Верховного Суду від 19 квітня 2019 року у справі №607/18157/15-ц; постанова Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №554/3200/16-ц; постанова Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №592/6332/15-ц; постанова Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №760/3445/15-ц.

Зокрема, Верховний Суд вказував, що зменшений розмір відсоткової ставки (ставка "на вимогу") повинен нараховуватись з моменту розірвання договору банківського вкладу на вимогу вкладника (за його письмовою заявою (вимогою) про повернення коштів у повному обсязі) та до моменту фактичного повернення банком коштів. Вказує, що зазначений висновок був викладений також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц.

30 березня 2021 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Дугінова Д.А., в якому представник просить апеляційну скаргу АТ КБ "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заперечує проти доводів апеляційної скарги, що розрахунки процентів за ставками, які були зазначені у депозитних договорах є невірними, та вважає, що у зазначений позивачем період, проценти за договорами повинні нараховуватись за ставкою "на вимогу" (у розмірі 1,0% до 03 травня 2017 року та у розмірі 0,01% з 04 травня 2017 року), однак на підтвердження зазначеного, банк не надав суду "Витяг з наказу ЗАТ КБ "Приватбанк" №07 від 05 січня 2004 року та "Витяг з Протоколу Комітету управління активами і пасивами АТ КБ "Приватбанк" від 25 квітня 2017 року" на які посилався.

Також заперечує проти доводів апеляційної скарги, що після закінчення (припинення) терміну дії договорів, відсоткова ставка для нарахування відсотків та депозитні кошти поза межами строку дії договору повинна застосовуватись у розмірі "на вимогу", оскільки договори, які були укладені між позивачем та відповідачем, припинили свою дію не на 3-й день після отримання банком заяви ОСОБА_1 , в якій він просив банк видати належні йому кошти, а у день фактичного отримання належних йому коштів.

Вважає, що 3-й день після отримання банком заяви ОСОБА_1 , в якій він просив банк видати належні йому кошти, не є датою розірвання договорів, а є датою настання зовсім іншої обставини, а саме датою, з якої очевидним та беззаперечним є порушення виконання зобов`язання з боку банка.

Зазначає, що самі по собі неодноразові звернення позивача з заявами до банку про повернення йому грошових коштів не можуть свідчити про договірне розірвання депозитних договорів, адже їх дія припиняється з виплатою клієнту всієї суми вкладу разом з відсотками, що належать до сплати відповідно до умов договору. У судовому порядку зазначені договори не були розірвані, а добровільне їх розірвання з боку банку так і не відбулось, адже відповідачем не були виконані передумови розірвання депозитних договорів.

Звертає увагу суду, що банк жодним чином не інформував ОСОБА_1 про зміну відсоткових ставок зазначених у депозитних договорах, отже, відсотки по договорам банківського вкладу повинні бути розраховані за ставками, зазначеними у договорах до повернення вкладів позивачу.

Посилається на правову позицію викладену у постановах Верховного Суду: від 20 травня 2020 року у справі №175/2329/18; від 25 травня 2020 року у справі № 487/438/17; від 17 червня 2020 року у справі №201/12639/14-ц; від 25 червня 2020 року у справі №757/75443/17; від 26 грудня 2019 року у справі №201/202/16-ц; від 21 травня 2020 року у справі №753/17823/16-ц; від 17 лютого 2021 року у справі № 638/13747/16-ц та від 02 лютого 2021 року у справі №199/652/19.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені апеляційним судом, в матеріалах справи наявна розписка про відкладення розгляду справи та призначення її на 6 липня 2021 року, в якій представники позивача та відповідача розписались (а.с. 113).

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку сторін такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Вирішуючи спір у цій справі суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами спору виникли правовідносини на підставі укладеного між сторонами депозитного договору, який не виконувався відповідачем в частині виплати відсотків та повернення суми вкладу, а відтак визнав доведеними підстави для стягнення заборгованості. Судом першої інстанції відхилено доводи сторони відповідача щодо відсоткової ставки у розмірі 0, 01%, за якою, на переконання банку, мало здійснюватися нарахування на вклади, погодившись із аргументами сторони позивача, що договори, які були укладені сторонами у справі припинили свою дію не на 3-й день після отримання банком заяви позивача, в якій він просив банк видати належні йому кошти, а у день, коли він фактично отримав належні йому кошти.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення відсотків за вкладом по час фактичного повернення вкладу позивачеві та наявності підстав для нарахування передбачених ст. 625 ЦК України суми інфляційних нарахувань та суми 3% річних, колегія апеляційного суду дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, а саме зміни рішення в частині розміру відсотку за користування вкладом за ставкою 0,01% (ставка "на вимогу"), що підлягає застосуванню для стягнення за період з 17 серпня 2018 року по 05 березня 2020 року.

Так, судом встановлено, що 18 січня 2010 року сторонами укладено депозитний договір № SАМDN7423, згідно з яким на рахунок № НОМЕР_1 позивачем внесено 10 000, 00 доларів США.

16 вересня 2010 року сторонами укладено депозитний договір №SАМDN2425, згідно з яким на рахунок № НОМЕР_2 позивачем внесено 7 000, 00 доларів США.

25 квітня 2013 року сторонами укладено депозитний договір №SАМDN6077, згідно з яким на рахунок № НОМЕР_3 позивачем внесено 50 000, 00 доларів США.

14 липня 2010 року сторонами укладено депозитний договір №SАМDN6937, згідно з яким на рахунок № НОМЕР_4 позивачем внесено 5 000, 00 доларів США.

18 січня 2011 року сторонами укладено депозитний договір №SАМDN8567, згідно з яким на рахунок № НОМЕР_5 позивачем внесено 10 000, 00 доларів США.

12 лютого 2013 року сторонами укладено депозитний договір №SАМDN1511, згідно з яким на рахунок № НОМЕР_6 позивачем внесено 30 000, 00 доларів США.

За умовами укладених договорів банк повинен сплачувати позивачу проценти за вкладом, згідно з договором № SАМDN7423 від 18 січня 2010 року у розмірі 11, 5 % річних, згідно з договором № SАМDN2425 від 16 вересня 2010 року - 7, 75 % річних, згідно з договором № SАМDN 6077 від 25 квітня 2013 року - 8 % річних, згідно з договором № SАМDN6937 від 14 липня 2010 року - 7 % річних, згідно з договором № SАМDN8567 від 18 січня 2011 року - 6 % річних, згідно з договором № SАМDN1511 від 12 лютого 2013 року - 10 % річних.

У зв`язку із припиненням функціонуванням банківських відділень ПАТ КБ "ПриватБанк" на території АР Крим та м. Севастополя у 2014 році, рахунок позивача було безпідставно заблоковано та припинено нарахування відсотків.

20 липня 2015 року в ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" отримано заяву позивача про розірвання депозитних договорів від 14 липня 2015 року, 04 квітня 2018 року (вх. № 334035) про розірвання договору № SAMDN7423 від 18 січня 2010 року та договору №SAMDN2425 від 16 вересня 2010 року.

Також 04 квітня 2018 року в ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" отримано заяву позивача від 04 квітня 2018 року (вх. № 334042) про розірвання договорів: № SAMDN6077 від 25 квітня 2013 pоку, № SAMDN6937 від 14 липня 2010 pоку, №SAMDN8567 від 18 січня 2011 року та № SAMDN1511 від 12 лютого 2013 року.

10 квітня 2018 року в ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" отримано заяву позивача за вх. №354919 про видачу належних йому коштів через касу будь-якого відділення банку у м. Києві.

Оскільки жодна із вищевказаних заяв відповідачем не була задоволена, позивач звернувся до суду із позовом. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 серпня 2019 pоку, у справі № 757/18448/18-ц, яке набрало законної сили 05 грудня 2019 року, позовні вимоги позивача були задоволені і суд постановив стягнути з банку:

- за договором № SAMDN7423 від 18 січня 2010 року 12 736, 22 дол. США;

- за договором № SAMDN2425 від 16 вересня 2010 року 8 545, 07 дол. США;

- за договором № SAMDN6077 від 25 квітня 2013 року 61 116, 03 дол. США;

- за договором № SAMDN6937 від 14 липня 2010 року 6 025,16 дол. США;

- за договором № SAMDN8567 від 18 січня 2011 року 11 955,81 дол. США;

- за договором № SAMDN1511 від 12 лютого 2013 року 37 396,19 дол. США.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, у цивільній справі №757/18448/18-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про захист прав споживачів, тобто сторонами, які є сторонами цього ж цивільного позову було встановлено укладення між сторонами спору депозитних договорів, невиконання відповідачем зобов`язань щодо своєчасного повернення вкладу та відсотків на вклад та стягнено суму вкладів по депозитним договорам і відсотків на вклад по 16 вересня 2018 року.

Відтак, встановлені у цій справі обставини щодо виконання сторонами умов депозитних договорів не підлягають додатковому встановленню.

Судове рішення у справі №757/18448/18-ц було примусово виконане у межах виконавчого провадження № 61040944 Департаментом ДВС 06 березня 2020 року шляхом перерахування на рахунок ОСОБА_1 присуджених коштів.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги колегія суддів виходить із наступного.

Відповідач у доводах апеляційної скарги не погоджується із нарахуванням відсотків у встановлених у депозитних договорах розмірах та вважає, що після звернення позивача із заявою про повернення вкладу у повному обсязі, має застосовуватись розмір відсотків за ставкою "на вимогу".

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Таким чином строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Сторони за домовленістю можуть визначити порядок здійснення повернення коштів за строковим вкладом - шляхом перерахування на поточний рахунок вкладника, шляхом видачі готівкою через касу банку, або іншим шляхом. Зазначені вище норми не містять обмежень при виборі сторонами такого договору способу виконання зобов`язання з повернення коштів банку перед вкладником.

У разі, якщо договором банківського вкладу передбачено повернення вкладу коштів шляхом їх перерахування на поточний рахунок вкладника, із чим погодились обидві сторони, укладаючи такий договір, то після здійснення зазначеної операції правовідносини сторін трансформуються у правовідносини банківського рахунку відповідно до положень частини третьої статті 1058 ЦК України.

Така трансформація означає, що вкладник має право отримати готівкою повернуті банком на поточний рахунок кошти за вкладом, але до правовідносин між ними вже не можуть застосовуватись положення договору строкового банківського вкладу у зв`язку з тим, що строк його дії закінчився.

За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (стаття 1066 ЦК України).

Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (стаття 1068 ЦК України).

Згідно зі статтею 1070 цього Кодексу за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Таким чином, з часу перерахування банком вкладу на поточний рахунок клієнта відповідно до умов укладеного між ними договору банк має сплатити проценти за користування цими грошовими коштами у розмірі, визначеному відповідно до вимог статті 1070 ЦК України.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Великої Палати у постанові від 20березня 2019 року по справі №761/26293/16-ц (провадження №14-64цс19).

Отже, застосування до спірних правовідносин положень ст. 1070 ЦК України не є зміною в односторонньому порядку договірної відсоткової ставки на вклад, як помилково вважав позивач.

При цьому згідно із частиною другою ст. 1070 Цивільного кодексу України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Зі змісту укладених між сторонами депозитних договорів вбачається, що вони є строковими (терміном на один, три, шість місяців та один договір на 365 днів) із автоматичним продовженням цього строку на новий термін у випадку, якщо в строк не пізніше дня закінчення строку вкладу клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку вкладу.

Відповідно до п.2 договорів, умови яких є аналогічні, нарахування процентів на суму вкладу починається з дня, наступного за днем надходження грошей в банк і здійснюється за кожен календарний день. За день, коли вклад повертається, проценти не нараховуються.

Згідно п.3 по закінченні кожного місяця, що пройшов з моменту укладення договору, в перший робочий день, який слідує за датою оформлення договору, після 15:00 нараховані проценти за вкладом зараховуються на карту/рахунок.

Відповідно до п.4 договорів його дія закінчується з виплатою всієї суми вкладу разом з нарахованими процентами.

Згідно з п.6 договору, якщо після закінчення строку вкладу, вкладник не заявив банку вимогу про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим на ще один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово, без явки клієнта до банку. При цьому обрахування нового строку та нового мінімального строку вкладу починається з дня наступного, за датою закінчення попереднього строку вкладу.

У пункті 7 договорів (хоч і в різній редакції) передбачено, що при поверненні вкладу за ініціативою клієнта до закінчення мінімального терміну вказаного у п.1 цього договору, клієнту повертається сума вкладу і виплачуються відсотки за неповний термін вкладу, нараховані за фактичний термін користування вкладом по ставці вкладу "на вимогу". А у разі витребування вкладу після закінчення мінімального строку з дати початку/продовження строку вкладу, але до закінчення строку вкладу, клієнту повертається сума вкладу і сплачуються відсотки, нараховані за діючою відсотковою ставкою за вкладом. Сума нарахованих відсотків за цілу кількість строків вкладу, що відбулися з часу оформлення договору, сплачуються у повному обсязі. У разі повернення вкладу за ініціативою банку клієнту повертається сума вкладу і виплачуються відсотки, що нараховані у відповідності з умовами діючого договору за фактичний строк використання вкладу.

Таким чином умовами договорів передбачено узгодження розміру відсоткової ставки у випадках розірвання договору за ініціативою вкладника та за ініціативою банку. При цьому у разі розірвання договору за ініціативою вкладника до закінчення мінімального строку, чи за час перерваного чергового строку застосовується розмір відсоткової ставки "на вимогу", у інших випадках договірний.

Розірвання договору внаслідок невиконання або неналежного виконання зобов`язань банку за договором із визначенням для такого випадку розміром відсоткової ставки умовами договорів не передбачено.

В той же час, правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта визначено статтею 1073 цього Кодексу.

Невиконання або неналежне виконання зобов`язань банку за договором банківського рахунка, зокрема відмова виконати розпорядження клієнта з видачі йому відповідних сум з рахунка, має наслідком настання відповідальності банку, встановленої договором або законом.

Така відповідальність, зокрема, передбачена ст. 625 ЦК України, право на застосування якої використано позивачем у цьому спорі.

У запереченнях на апеляційну скаргу позивач посилається на ряд постанов Верховного Суду, які не можуть бути враховані апеляційним судом, оскільки більшість із них не містить конкретних висновків щодо підстав для застосування чи не застосування положень ст. 1070 ЦК України.

Крім того, у своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Отже заперечення позивача щодо необхідності врахування висновків Верховного Суду у наведених ним постановах є безпідставними, оскільки останньою правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка визначає застосування положень ст. 1070 ЦК України у депозитних правовідносинах щодо нарахування не договірного відсотка після розірвання договору вкладу, а відсотка за ставкою "на вимогу", є постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц.

Указана практика вирішення аналогічних спорів підтримана у постановах Верховного Суду: від 02 грудня 2020 року у справі № 757/40017/17-ц, провадження № 61-4249св19; від 22 лютого 2021 року у справі № 757/61112/17-ц, провадження № 61-5331св19; від 31 травня 2021 року у справі № 215/3707/15-ц провадження № 61-6823св20.

Отже, колегія апеляційного суду погоджується із обґрунтованістю доводів апеляційної скарги щодо доведеності відповідачем підстав для нарахування за спірними договорами відсотків за ставкою "на вимогу", що передбачено ст. 1070 ЦК України.

Крім того, як убачається із наявного розрахунку відсотків, що був наданий ОСОБА_1 у справу №757/18448/18-ц, та доданий відповідачем до матеріалів цієї справи, вкладник відсотки за період до 16 серпня 2018 року нараховував саме за ставкою "на вимогу", що діяла у банку у період з 2004 року.

До суду першої інстанції у цій справі відповідачем надані:

наказ Приватбанку від 05 січня 2004 року №7 "Про затвердження і введення з 06 січня 2004 року нової редакції типових бланків договорів за послугами для фізичних осіб", яким затверджено відсоткову ставку по вкладам "на вимогу" у гривні, доларах США та Євро у розмірі 1,0 % річних;

протокол Комітету управління активами і пасивами від 25 квітня 2017 року, яким встановлено змінити з 04 травня 2017 року відсоткові ставки по депозитах фізичних осіб в національній та іноземній валюті по знов укладеним та пролонгованим вкладам фізичних осіб - рахунок "до запитання" у розмірі 0,01 % річних.

Таким чином, відповідачем документально у суді першої інстанції підтверджено, що починаючи з 04 травня 2017 року розмір відсотків за ставкою "до запитання" ("на вимогу") становить 0,01 % річних.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою представник відповідача просить також змінити рішення суду першої інстанції в частині періоду прострочення виконання зобов`язання вказуючи на те, що рішення суду у справі №757/18448/18-ц було виконано банком 10 лютого 2020 року, коли відбулося списання грошових коштів виконавчою службою з кореспондентського рахунку банку.

Однак з такими доводами відповідача погодитись не можна, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-140цс13 дійшов висновку, що з урахуванням змісту ст.ст. 526,1058 ЦК України зобов`язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладникові готівкою або надання реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки за допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов`язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосовувати відповідальність за порушення грошового зобов`язання, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Отже списання грошових коштів виконавчою службою з кореспондентського рахунку відповідача та зарахування цих коштів на відповідні рахунки органу державної виконавчої служби не може бути визнано колегією апеляційного суду обставиною, що надає можливість вкладнику отримати такий вклад, оскільки фактично право розпорядження цим вкладом у позивача виникло лише після фактичного зарахування цих коштів на рахунок позивача.

Колегія апеляційного суду також прийняла до уваги, що відповідач не позбавлений був можливості виконати рішення у добровільному порядку, однак таким правом не скористався.

Крім того, за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування на суму боргу трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Відповідний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі 703/2718/16-ц.

У доводах апеляційної скарги відповідач посилається на положення п. 2 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" та п. 15 розділу 6 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 № 512/5, якими передбачено невідкладне, не пізніше наступного робочого дня перерахування виконавцем коштів стягувачу та вказує, що невчасне перерахування виконавцем коштів стягувачу є відповідальністю Державної виконавчої служби, а не відповідача.

Однак такі доводи не можуть бути враховані у цій справі, оскільки правомірність утримування коштів виконавцем не є предметом цього спору. Відповідач не позбавлений права звернення до суду за захистом свого порушеного права внаслідок неправомірних дій виконавця. Доказів, що позивач був повідомлений про виконання відповідачем зобов`язань за спірними договорами 10 лютого 2020 року, та що несвоєчасне перерахування виконавцем коштів стягувачу відбулося і зв`язку з перешкоджанням цьому самим стягувачем, матеріали справи не містять.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з банку відсотків за вкладом та 3% річних за період з 17 серпня 2018 року по 05 березня 2020 року (до дня фактичного отримання суми вкладу вкладником), а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Разом з тим, колегія суддів визнала доведеними підстави для нарахування відсотків за ставкою "до запитання" ("на вимогу") у розмірі 0,01% річних.

Обчислення процентів, з урахуванням наведеного, проводиться за формулою: сума вкладу*відсоткова ставка:365 днів в рік*кількість днів, за які обчислюються проценти.

Таким чином, розмір відсотків у період з 17 серпня 2018 року по 05 березня 2020 року (567 днів) за ставкою 0,01% річних складає:

- за договором № SAMDN7423 від 18 січня 2010 pоку із сумою вкладу 10 000 дол. США*0,0001/365*567 днів - 1 дол. США 55 центів;

- за договором № SAMDN2425 від 16 вересня 2010 року із сумою вкладу 7 000 дол. США - 1дол. США 08 центів;

- за договором № SAMDN6077 від 25 квітня 2013 pоку із сумою вкладу 50 000 дол. США - 7дол. США 76центів;

- за договором № SAMDN6937 від 14 липня 2010 pоку із сумою вкладу 5 000 дол. США - 77 центів;

- за договором № SAMDN8567 від 18 січня 2011 pоку із сумою вкладу 10 000 дол. США -1дол. США55 центів;

- за договором № SAMDN1511 від 12 лютого 2013 pоку із сумою вкладу 30 000 дол. США - 4дол. США 66 центів.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів на банківські вклади слід змінити, зменшивши загальну суму стягнення з 14 978 дол. США 89 центів до 17 дол. США 37 центів, оскільки судом першої інстанції не було застосовано норму права, що підлягала застосуванню.

В той же час, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що позивач у зв`язку з неповерненням йому банком вкладів має право на стягнення 3% річних за весь час прострочення виконання зобов`язання. Судом правильно проведені розрахунки таких сум в межах заявлених позовних вимог. Жодна із сторін не оспорює порядок проведення розрахунку (правильність математичного розрахунку).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Ураховуючи наведене, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру сум, що підлягають стягненню.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У суді першої інстанції заявлено позов на загальну суму 20 198 дол. США 40 центів, із яких задоволенню підлягають 5 236 дол. США 88 центів, що складає 25,92 % від суми позовних вимог.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою відповідачем було сплачено судовий збір у розмірі 8 516,65 грн (а.с. 84).

Оскільки, апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, то підлягає частковому відшкодуванню сплачений відповідачем за розгляд апеляційної скарги судовий збір відповідно у розмірі 2 207,51 грн.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору в силу частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів", тому сплачений відповідачем АТ КБ "Приватбанк" судовий збір за подання апеляційної скарги підлягає частковому відшкодуванню за рахунок держави згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року змінити в частині розміру нарахованих до стягнення відсотків за депозитними договорами та розподілу судового збору виклавши резолютивну частину рішення в цій частині у наступній редакції.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) нараховані відсотки:

- за договором № SAMDN7423 від 18 січня 2010 pоку суму нарахованих відсотків 567 дол. США;

- за договором № SAMDN2425 від 16 вересня 2010 pоку суму нарахованих відсотків 396 дол. США 90 центів;

- за договором № SAMDN6077 від 25 квітня 2013 pоку суму нарахованих відсотків 2 835 дол. США;

- за договором № SAMDN6937 від 14 липня 2010 pоку суму нарахованих відсотків 283 дол. США 50 центів;

- за договором № SAMDN8567 від 18 січня 2011 pоку суму нарахованих відсотків 567 дол. США;

- за договором № SAMDN1511 від 12 лютого 2013 pоку суму нарахованих відсотків 1 701 дол. США.

Відшкодувати за рахунок держави на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" () судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 207 (дві тисячі двісті сім) грн 51 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба