Справа № 212/3882/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2021 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Дехти Р.В., за участі секретаря судового засідання Колісник К.Е, позивачки ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя квартири та рухомого майна в натурі і визнання права власності на частину квартири, -

встановив:

05 червня 2020 року до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулась ОСОБА_1 з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя квартири та рухомого майна в натурі і визнання права власності на частину квартири.

В обґрунтуванням позовних вимог позивач зазначила, що з відповідачем по справі, ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від сімейно-шлюбних відносин сторони мають двоє дітей. Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 травня 2017 року шлюб між сторонами був розірваний. Позивачка ОСОБА_1 зазначила, що під період шлюбу сторонами сумісно за спільні грошові кошти було придбане наступне майно: трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , автомобіль марки «Volkswagen T5» VIN- НОМЕР_1 , 2005 року випуску та причіп-фургон «SUNROLLER VIN- НОМЕР_2 , 2000 року випуску. Відповідно наданим до матеріалів справи висновків експертів загальна вартість зазначеного майна подружжя, про яке йдеться вище становить 836 684 гривень. ОСОБА_1 зазначила, що у теперішній час на її думку відповідач може розпорядитися спільним майном без її згоди, оскільки останній виставив на продаж у сеті «Інтернет» причіп-фургон, так як усі документи на квартиру (договір купівлі-продажу), а також на рухоме майно автомобіль та причіп-фургон - оформлені на ім`я відповідача по справі ОСОБА_2 . Отже, небажання відповідача вирішити дане питання мірним шляхом змусило позивачку звернутися до суду з вимогою поділити спільне сумісне майно подружжя, виділив ОСОБА_1 , з спільного сумісного майна подружжя наступне: 1/2 частину трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 визнав за нею право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири. Причіп-фургон «SUNROLLER VIN- НОМЕР_2 , 2000 року випуску. Відповідачу ОСОБА_2 виділити з спільного сумісного майна наступне: 1/2 частину трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , автомобіль «Volkswagen T5» VIN- НОМЕР_1 , 2005 року випуску. Стягнути з відповідача ОСОБА_2 різницю між вартістю частки кожного з подружжя в спільному сумісному майні та вартістю майна, яке буде виділено відповідачу по справі - в розмірі 18164 гривні 00 копійок.

Згодом, в ході розгляду справи, а саме 08 грудня 2020 року позивачка ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги та остаточно просила суд поділити спільне сумісне майно подружжя, виділив мені, позивачу ОСОБА_1 , з спільного сумісного майна подружжя наступне:1/2 частину трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 вартістю 245176 гривень 00 копійок, визнав за нею право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири. 1/2 частину автомобіля «Volkswagen T5» VIN- НОМЕР_1 , 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 вартістю 95665 гривень 00 копійок, стягнувши з відповідача ОСОБА_2 на її користь 95665 гривень 00 копійок. 1/2 частину причіп-фургону «SUNROLLER» VIN-VU2495S13YR000517, 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 , вартістю 77501 гривня 00 копійок, стягнув з відповідача ОСОБА_2 на її користь 77501 гривню 00 копійок, а всього виділивши їй майно на загальну суму 418342 гривні 00 копійок.

Підставою уточнення позовних вимог ОСОБА_1 слугувала та обставина, що у відповідності до відповіді територіального сервісного центру №1248 РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області, надісланої на адресу суду за відповідним запитом було встановлено , що автомобіль «Volkswagen T5» VIN- НОМЕР_1 , 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , 24 травня 2008 року був зареєстрований на ім`я відповідача по справі ОСОБА_2 в ТСЦ №1243 РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області, а 10 липня 2020 року у відповідності до заяви №267313047 вказаний автомобіль в ТСЦ №1248 РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області був перереєстрований на ім`я нового власника - ОСОБА_3 та транспортному засобу був наданий новий реєстраційний номер НОМЕР_5 . Також з вказаної відповіді вбачається, що причіп-фургон «SUNROLLER» VIN- НОМЕР_2 , 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 ,23 травня 2012 року який був зареєстрований на ім`я відповідача по справі ОСОБА_2 в ТСЦ №1243 РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області, також 10 липня 2020 року у відповідності до заяви №267385394 був перереєстрований на ім`я нового власника - ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 19 червня 2020 року відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження , підготовче судове засідання призначено на 22.07.2020.

Підготовче судове засідання було відкладено з різних підстав, в тому числі за письмовими клопотаннями сторін на 22.09.2020, 21.10.2020, 21.10.2020, 26.10.2020, 10.11.2020, 08.12.2020, 13.01.2021, тощо.

Ухвалою суду від 10 листопада 2020 року за клопотанням позивача ОСОБА_1 витребувано у якості доказів з Територіального сервісного центру МВС України в Дніпропетровській області №1243 або з Територіального сервісного центру МВС України в Дніпропетровській області №1248 інформацію про реєстрацію та знаття з реєстраційного обліку наступних транспортних засобів:

-Причіп фургон SUNROLLER VIN НОМЕР_2 , 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 ;

Автомобіль «WOIKSWAGEN T5 VIN- НОМЕР_6 , 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Як вже було зазначено раніше, на стадії підготовчого судового засідання, а саме 08 грудня 2020 року позивачка ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги, що не суперечить вимогам п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України.

Ухвалою суду від 13 січня 2021 року судом закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду на 12 лютого 2021 року, яке було відкладено 12.02.2021, 11.03.2021, тощо.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала заявлені (уточнені) вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідач ОСОБА_2 своєю заявою від 11 березня 2021 року просив суд відкласти розгляд справи, у зв`язку з правом ознайомлення з матеріалами справи, скласти свої заперечення та ріалізувати свої права як сторони по справі. В задоволенні клопотання ОСОБА_2 від 11 березня 2021 року про відкладення справи судового розгляду справи було відмовлено.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні, під час розгляду справи досліджено надані сторонами докази, заслухавши позицію позивача ОСОБА_1 встановлено, що сторони у період часу з 20.07.1996 року по 24 травня 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі. В підтвердження зазначених обставини до позову дано свідоцтво про укладення шлюбу де зазначено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого РВК м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 20 липня 1996 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 325 та розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 травня 2017 року (справа 212/2697/17) яке набрало законної сили 06 червня 2017 року.

За період шлюбу подружжям було придбане наступне майно:

1. 09 листопада 1998 року на підставі договору купівлі продажу придбано трьохкімнатну квартира АДРЕСА_2 . Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л.С. за реєстром №4330, право власності на вказану квартиру було зареєстровано у Криворізькому бюро технічної інвентаризації 18 грудня 1998 року в реєстрову книгу під №4/3ПВ-138 запис 138. Вартість зазначеної квартири згідно звіту про оцінку майна станом на 25 травня 2020 рік становить 490 352 гривні 00 копійок.

2. Автомобіль «Volkswagen T5» VIN- НОМЕР_1 , 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який було зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 24 травня 2008 року та вартість якого згідно звіту про оцінку майна станом на 27 травня 2020 рік становить 191 330 гривень 00 копійок.

3. Причіп-фургон «SUNROLLER VIN-VU2495S13YR000517, 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 , який було зареєстровано 23 травня 2012 року на ім`я ОСОБА_2 та вартість якого згідно звіту про оцінку майна станом на 27 травня 2020 рік становить 155 002 грн. 00 коп.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст. 68 ч. 1 СК України розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності на майно, яке придбане за час шлюбу.

Частина 1 статті 70 СК України передбачає, що у випадку розділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними чи шлюбним договором.

Таким чином, наведені обставини свідчать про те, що подружжям за час перебування у зареєстрованому шлюбі, було придбано зазначене вище нерухоме та рухоме майно, відповідач не спростував належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а тому слід визнати вказане нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя.

З урахуванням вищевикладеного вищевказані майно, яке було придбане за час шлюбу між сторонами є спільною сумісною власністю подружжя - тобто кожному з них належить 1/2 частина даного майна.

Відповідно наданій до матеріалів справи висновків щодо вартості майна подружжя її загальна вартість становить : 490 352 гривні 00 копійок (квартира) + 191 330 гривень 00 копійок (Автомобіль «Volkswagen T5» VIN- НОМЕР_1 , 2005 року випуску) та 155 002 грн. 00 коп. (причіп-фургон «SUNROLLER VIN- НОМЕР_2 , 2000 року випуску). Таким чином загальна вартість спільного майна подружжя становить 836 684 грн. 00 коп.

Згідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України при розділі майна, що знаходиться в спільної сумісної власності, вважається, що частки співвласників в праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Під час розгляду справи встановлено, що відповідності до відповіді, що надана на виконання вимог Ухвали суду від 10 листопада 2020 року територіальним сервісним центром №1248 РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області, автомобіль «Volkswagen T5» VIN- НОМЕР_1 , 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , 24 травня 2008 року був зареєстрований на ім`я відповідача по справі ОСОБА_2 в ТСЦ №1243 РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області, 10 липня 2020 року у відповідності до заяви №267313047 був перереєстрований на ім`я нового власника - ОСОБА_3 та транспортному засобу був наданий новий реєстраційний номер НОМЕР_5 . Також з вказаної відповіді вбачається, що причіп-фургон «SUNROLLER» VIN- НОМЕР_2 , 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 ,23 травня 2012 року який був зареєстрований на ім`я відповідача по справі ОСОБА_2 в ТСЦ №1243 РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області, також 10 липня 2020 року у відповідності до заяви №267385394 був перереєстрований на ім`я нового власника - ОСОБА_3 й тому з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь позивача ОСОБА_1 в грошовому еквіваленті Ѕ частина вартості автомобіля «Volkswagen T5» VIN- НОМЕР_1 , 2005 року випуску що становить 95 665,00 грн. та Ѕ частину вартості причіп-фургон «SUNROLLER VIN- НОМЕР_2 , 2000 року випуску у розмірі 77 501 грн. 00 коп. оскільки ОСОБА_4 належить по Ѕ частині зазначеного майна.

У відповідності до вимог ч. ч. 1,2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділ майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК України.

Засади шлюбу, а також правовідносини, які виникають із особистих немайнових та майнових прав та обов`язків подружжя, визначаються нормами СК України.

Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 65 СК України.

Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.

Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя Ѕ частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Оскільки вищевказані транспортні засоби, які є спільним сумісним майном колишнього подружжя, та які було відчужено відповідачем без згоди колишньої дружини (іншого співвласника), що встановлено судом, суд на підставі досліджених доказів дійшов висновку про стягнення в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя зі відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості Ѕ частини транспортних засобів, у розмірі 95665 гривень 00 копійок та у розмірі 77501 гривня 00 копійок.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 05 квітня 2019 (справа №645/4711/15-ц).

Вказаний висновок також відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року (справа №726/2165/15).

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу і тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги позивача ОСОБА_1 задоволені, тому з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати по справі у вигляді судового збору в документально підтвердженому розмірі.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 19, 76-81, 89,133, 141, 258-259, 263-265,279, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя квартири та рухомого майна в натурі і визнання права власності на частину квартири та нерухоме майно задовольнити повністю.

Поділити спільне сумісне майно подружжя, виділивши позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з спільного сумісного майна подружжя наступне:

1/2 частину трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 вартістю 245176 гривень 00 копійок, визнав за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири.

1/2 частину автомобіля «Volkswagen T5» VIN- НОМЕР_1 , 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , вартістю 95665 гривень 00 копійок, стягнув з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 суму грошових коштів в розмірі 95665 гривень 00 копійок.

1/2 частину причіп-фургону «SUNROLLER» VIN-VU2495S13YR000517, 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 , вартістю 77501 гривня 00 копійок, стягнув з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 суму грошових коштів в розмірі 77501 гривня 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення складено 16 березня 2021 року.

Суддя: Р. В. Дехта