КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 371/1555/19 Головуючий у 1-й інст. - Поліщук А.С.
Апеляційне провадження 22-ц/824/8760/2021 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Кулікова С.В., Заришняк Г.М.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 10 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Приватний нотаріус Миронівського районного нотаріального округу Шепітко В.В. про усунення від права на спадкування,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року представник позивача звернулась до Миронівського районного суду Київської області та просила прийняти рішення про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 .

Посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача та батько відповідача ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина за законом, яка складається із 1/2 житлового будинку, земельної ділянки під ним та земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Померлий був особою похилого віку, часто хворів на різні хвороби, останні роки не міг самостійно себе обслуговувати та потребував постійної сторонньої допомоги і піклування, не міг вільно самостійно пересуватися. Його доглядом, забезпеченням ліками, продуктами та побутовим обслуговуванням по мірі можливостей займалася позивач.

Відповідач знаючи про безпорадний стан свого батька, жодного разу не приїжджав до нього в м. Миронівку і не мав наміру надавати йому будь-якої матеріальної чи іншої допомоги, у зв`язку із чим позивач вважає, що відповідач порушив свій обов`язок по піклуванню за спадкодавцем ОСОБА_3 , тому у відповідності до ч. 5 ст. 1224 ЦК України підлягає усуненню від права на спадкування за законом після його смерті.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 10 лютого 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Приватний нотаріус Миронівського районного нотаріального округу Шепітко В.В. про усунення від права на спадкування- відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 27 квітня 2021 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилається на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального і процесуального права та не в повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду та просить рішення Миронівського районного суду Київської області від 10 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 , спадкодавець. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається зокрема: із житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , із земельних ділянок, цільове призначення яких для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Будучи спадкоємцем за законом ОСОБА_1 , своєчасно, 30 травня 2017 року звернулася до приватного нотаріуса Миронівського районного нотаріального округу Шепітко В.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 . Про те, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 також звернувся відповідач ОСОБА_2 (син спадкодавця від першого шлюбу) скаржнику стало відомо від приватного нотаріуса Миронівського районного нотаріального округу Шепітко B.C. під час оформлення та видачі їй свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, що для неї було несподівано, адже відповідач знав що будинок в якому вони проживали разом із спадкодавцем придбаний за їх спільні кошти у листопаді 2011 року. На той час спадкодавець уже девять років як був розлучений із матірю відповідача (розлучилися із ОСОБА_4 19.07.2002 року).

Відповідач ніякої участі у лікуванні свого покійного батька не приймав, не підтримував його ні морально, ні матеріально. Навіть на поховання не дав ні копійки. Тому, відповідно до ч.5 ст. 1224 ЦК України, ОСОБА_2 повинен бути усунений від права на спадкування після смерті свого батька, так як ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу був у безпорадному стані, потребував сторонньої допомоги та піклування, а його доглядом , утриманням та піклуванням ОСОБА_5 не займався і не бажав цього роботи, хоча мав таку можливість.

ОСОБА_3 оформлено свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частку від Ѕ частки земельних ділянок та житлового будинку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 не отримував до цього часу свідоцтво про право на спадщину на ј частку на нерухомість після смерті свого батька ОСОБА_3 .

Від учасників справи відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

В судовому засіданні позивач підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених в апеляційній скарзі та просила рішення суду скасувати.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін, як постановлене відповідно до вимог Закону.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що спадкодавець ОСОБА_3 через свій похилий вік чи безпорадний стан потребував саме допомоги відповідача, який ухилявся від надання такої допомоги при можливості її надання, що лише у своїй сукупності є підставою для усунення судом спадкоємця від права на спадкування за законом, як це передбачено ч. 5 ст. 1224 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 ( т. 1, а. с. 9), після смерті якого відкрилася спадщина на 1/2 житлового будинку, земельної ділянки під ним та земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . (т. 1, а. с. 12-14).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів того, що померлий ОСОБА_3 зробив особисте розпорядження на випадок своєї смерті, тобто заповів своє майно будь-якій особі, тому спадкування відповідно до ст. 1223 ЦК України здійснюється за законом.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, та той з подружжя, який його пережив.

Як встановлено судом позивач є дружиною померлого ОСОБА_3 , та є його спадкоємцем першої черги. (т. 1, а. с. 10, 171-173, 177).

Як встановлено судом відповідач є сином померлого ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 121-122) та є його спадкоємцем першої черги.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Із копії спадкової справи ОСОБА_3 вбачається, що як позивач, так і відповідач прийняли спадщину ОСОБА_3 , подавши до приватного нотаріуса Миронівського районного нотаріального округу Шепітко В.В. відповідні заяви ( т.1, а. с. 114, 121).

На даний час між сторонами у справі існує спір про право на отримання у спадщину 1/4 частини житлового будинку, земельної ділянки під ним та земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Зокрема наявності підстав для усунення відповідача від цього права, та його перехід до позивача.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Пленум Верховного Суду України у п. 6 постанови "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року N 7 роз`яснив, що при встановленні судом факту ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця слід враховувати поведінку особи і розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливостей для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Виходячи зі змісту норми ч. 5 ст. 1224 ЦК України, суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Також, підлягає з`ясуванню і питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови утримання його від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу з врахуванням того, що відповідач перебував за межами місця проживання спадкодавця.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

На обґрунтування доводів того, що спадкодавець ОСОБА_3 був особою похилого віку, часто хворів на різні хвороби, не міг самостійно себе обслуговувати, потребував постійної сторонньої допомоги і піклування, не міг вільно самостійно пересуватися позивачем надано копії його медичної документації та інших документів, які засвідчують його вік.

Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане Миронівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області засвідчує, що спадкодавець ОСОБА_3 був особою похилого віку, оскільки на день смерті йому виповнилося 70 років. (т. 1, а. с. 9)

Як встановлено судом із копій медичної документації спадкодавець ОСОБА_3 у період часу із серпня 2016 року до дня смерті звертався за медичною допомогою у зв`язку із хворобливим станом, зокрема мав наступні хвороби: виразкова хвороба 12 палої кишки, кіста нирок, аденома простати, конкременти простати, мав ознаки парапельвікальних кіст обох нирок. (т.1, а. с. 39-44, 129-135),

Із копій медичної документації вбачається, що йому призначалося медикаментозне лікування та нагляд сімейного лікаря.

Виписка із медичної картки спадкодавця ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 43) засвідчує, що він у період часу із 17 по 27 лютого 2017 року перебував на стаціонарному лікуванні, йому було зроблено хірургічне втручання, після чого до його виписки із медичної установи, ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер.

Дослідивши надану медичну документацію, суд дійшов правильного висновку, що вона не вказує на перебування спадкодавця ОСОБА_3 в безпорадному стані. ОСОБА_3 призначалось медикаментозне лікування та нагляд сімейного лікаря.

Також, із медичної документації не вбачається, що протягом певного періоду часу спадкодавець ОСОБА_3 потребував сторонньої допомоги, зокрема допомоги відповідача.

Позивачем не надано відповідно до приписів статей 77-81 ЦПК України доказів того, що спадкодавець звертався до відповідача із проханням надати допомогу, а останній відмовився у наданні такої допомоги.

Суд дійшов правильного висновку, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що спадкодавець ОСОБА_3 через свій похилий вік чи безпорадний стан потребував допомоги саме відповідача, який ухилявся від надання такої допомоги при можливості її надання, що лише у своїй сукупності є підставою для усунення судом спадкоємця від права на спадкування за законом, як це передбачено ч. 5 ст. 1224 ЦК України, а тому доводи позивача про це не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідача неодноразово повідомляли про стан здоров`я спадкодавця, але всі прохання про допомогу ним були проігноровані, апеляційний суд не приймає до уваги, враховуючи, що доказів відповідно до приписів статей 77-81 ЦПК України на підтвердження ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю та того факту, що померлий звертався до відповідача за допомогою, позивачем не надано ані суду першої, ані апеляційної інстанцій.

Оскільки належних та допустимих доказів відповідно до приписів статей 77-81 ЦПК України на підтвердження фактів щодо безпорадного стану спадкодавця ОСОБА_3 , його потреби в отриманні допомоги від ОСОБА_2 та ухилення його від надання допомоги спадкодавцю ОСОБА_3 позивач суду не надав та матеріали справи не містять, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення ОСОБА_5 від права на спадкування.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що відповідач постійно отримував матеріальну допомогу від свого батька та позивача, що спростовує її твердження про перебування спадкодавця в безпорадному стані та його звернення до сина про надання йому будь - якої допомоги чи матеріальної, чи моральної.

В суді апеляційної інстанції відповідач пояснив, що коли батько лежав у лікарні він надавав йому матеріальну допомогу на лікування, про що свідчить навіть розписка, яку настояв скласти покійний батько, оскільки знав про напружені стосунки між позивачкою та сином, гроші давав особисто позивачці.

Вказані пояснення відповідача позивач не спростувала.

Крім того, в апеляційному суді позивач пояснила, що спадкодавець не просив у сина допомоги навіть коли потрапив у лікарню.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Вказані правові висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 4 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18), від19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц (провадження № 61-14655св18), від 2 березня 2020 року у справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20), від 1 квітня 2021 року у справі № 760/8781/17-ц (провадження № 61-18807 св20).

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 10 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 липня 2021 року.

Головуючий

Судді