Дата документу 03.03.2021 Справа № 334/2180/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/2180/18 Головуючий у 1 інстанції Баруліна Т.Є.
Провадження № 22-ц/807/22/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі законних представників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 в особі законних представників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , від імені якої діє піклувальник ОСОБА_3 про визнання довіреності недійсною,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , від імені якої діє піклувальник ОСОБА_3 про визнання довіреності недійсною.

В обґрунтування позову зазначала, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 .

Під час її шлюбу з ОСОБА_5 вони здійснювали будівництво житлового будинку, на підставі чого у неї виникло право власності на 1/2 частину цього будинку (частка в спільній власності подружжя).

Упродовж тривалого часу, а саме з 2000-го року, її донька ОСОБА_4 систематично зловживала алкогольними напоями.

Зловживання алкоголем нерідко призводило до втрати ОСОБА_4 орієнтації в просторі і в часі, вона переставала розуміти значення своїх дій, нерідко втрачала свідомість.

З вересня 2007 року у ОСОБА_4 почались неконтрольовані повсякденні запої.

23 грудня 2007 року від імені її доньки ОСОБА_4 , яка на той час знаходилась в стані довготривалого запою, було посвідчено нотаріальну довіреність сторонній особі ОСОБА_6 на розпорядження будинком, який їй не належав.

09 квітня 2015року рішенням Ленінського районного сулу м. Запоріжжя ОСОБА_4 визнано обмежено дієздатною внаслідок зловживання алкогольними напоями. Однією з підстав такого рішення став висновок судово-психіатрічної експертизи, згідно з яким ступінь розладу психіки у ОСОБА_4 починаючі з жовтня 2007року був таким, що суттєво обмежував її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними.

23 червня 2015року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя піклувальником ОСОБА_4 було призначено ОСОБА_3 .

Просила суд визнати недійсною з моменту видачі довіреності, яка нотаріально посвідчена 23 грудня 2007роху, від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_6 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними рішенням суду ОСОБА_1 в особі законних представників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подалаапеляційну скаргу, в які посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання довіреності недійсною, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав є неефективним та вимоги є такими, що не підлягають задоволенню, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, що не перешкоджає позивачу доводити факт недійсності правочину щодо особистого майна при розгляді спору, пов`язаного з використанням цієї довіреності.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено, що 23 грудня 2007 року ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_6 підготувати документи для наступного продажу та продати належний їй на праві власності жилий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 за ціну та на умовах на свій розсуд будь-якій особі. Довіреність дійсна строком на 1 місяць. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округа Масловець Л.С. Крім того зазначено, що довіреність підписано ОСОБА_4 у присутності нотаріуса, та особу її встановлено, дієздатність перевірено (а.с.63).

Рішенням Ленінського районного сулу м. Запоріжжя від 09 квітня 2015 року обмежено цивільну дієздатність ОСОБА_4 . Однією з підстав такого рішення став висновок судово-психіатричної експертизи, згідно з яким ступінь розладу психіки у ОСОБА_4 , починаючі з жовтня 2007 року був таким, що суттєво обмежував її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2015 року встановлено піклування над обмежено дієздатною ОСОБА_4 . Піклувальником над обмежено дієздатною ОСОБА_4 призначено ОСОБА_3 .

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірні правовідносини регулюються положеннями статей 202, 203, 204, 215, 225, 237, 238, 239, 244, 245 ЦК України.

Так, положеннями статті 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину.

За приписами статті 44 Закону України «Про нотаріат», під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що у письмовій, нотаріально посвідченій довіреності від 23.12.2007 року ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_6 підготувати документи для наступного продажу та продати належний їй на праві власності жилий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 за ціну та на умовах на свій розсуд будь-якій особі. Довіреність дійсна строком на 1 місяць.

Таким чином, з вказаної довіреності вбачається, що після 23.01.2008 року дія даної довіреності уже закінчилася, а тому відповідно строк її дії на час подання позову закінчився.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя 23 червня 2015 року встановлено піклування над обмежено дієздатною ОСОБА_4 . Піклувальником над обмежено дієздатною ОСОБА_4 призначено ОСОБА_3 .

Судом першої інстанції вірно встановлено, що до цього часу, ОСОБА_4 та її опікун ОСОБА_3 до суду не зверталися з позовом щодо визнання правочину, який вчинила ОСОБА_4 у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Крім того, в ході апеляційного розгляду справи встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2020 року скасовано рішення Ленінського районного сулу м. Запоріжжя від 09 квітня 2015 року та поновлено цивільну дієздатність ОСОБА_4 . Припинено опіку над ОСОБА_4 .

Вирішуючи спірні правовідносини, судом першої інстанції вірно було встанволено те, що з вимогою про визнання недійсною вказаною довіреності в межах даної справи звертається ОСОБА_1 , яка не є стороною даного правочину.

Крім того, у позові не зазначено, яке саме право позивача ОСОБА_1 було порушено одностороннім правочином вчиненим ОСОБА_4 , оскільки позивачем ОСОБА_1 не зазначено позовних вимог щодо визнання недійсними правочинів, щодо розпорядження майном саме ОСОБА_1 .

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що обмеження цивільної дієздатності не є підставою для визнання угоди недійсною. Доказів того, що особа не могла керувати та розуміти вчинені нею дії матеріали справи не містять.

Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.

У разі якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної часткової власності, суд на підставі статей 358, 361 та 362 ЦК відповідно до частини другої статті 35 ЦПК залучає до участі у справі про визнання такого правочину недійсним усіх співвласників. Якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред`явити позов про визнання такого правочину недійсним.

У пункті 20 цієї Постанови роз`яснено, що норми ст. 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції зроблено вірний та обґрунтований висновок про те, що особа має право звернутись до суду особі за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, підставою для захисту є саме факт порушення, невизнання або оспорювання певного права. Порушення цивільного права є результатом протиправних дій порушника, внаслідок чого воно зазнало зменшення або ліквідації, що позбавляє його носія можливості здійснювати, реалізовувати це право повністю або частково.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що оскаржуваною довіреністю будь-які цивільні права ОСОБА_1 , які можуть бути поновлені шляхом визнання спірної довіреності недійсною, не порушені.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що будь-які правові підстави для визнання оскражування довіреності недійсною відсутні.

Крім того, обраний позивачем спосіб захисту порушених прав є неефективним та вимоги є такими, що не підлягають задоволенню, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, що не перешкоджає позивачу доводити факт недійсності правочину щодо особистого майна при розгляді спору, пов`язаного з використанням цієї довіреності.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилаються скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржниками норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі законних представників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 березня 2021 року.

Головуючий

Судді: