ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2021 року м. Херсон

справа № 766/11467/20

провадження № 22-ц/819/374/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Кузнєцової О.А.,
суддів:Вейтас І.В.,
Семиженко Г.В.,
секретарПлохотніченко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє від імені ОСОБА_2 , на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Войцеховської Я.В. від 03 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє від імені ОСОБА_2 , до Приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Живцової Надії Миколаївни про захист прав споживача,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 , яка діє від імені ОСОБА_2 , звернулося до суду з позовом до Приватного нотаріуса Жильцової Н.М. з вищезазначеним позовом. В обгрунтування своїх вимог позивач зазначала, що з метою оформлення правичину щодо придбання нерухомого майна ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Жильцової Н.М. Після ознайомлення нотаріуса з необхідними для цього документами остання повідомила ОСОБА_2 про розмір витрат, які вона мала понести у зв`язку із оформленням договорів купівлі-продажу, у результаті чого ОСОБА_2 сплатила нотаріусу 54 000,00 грн., в тому числі: державного мита за посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку 22 173,00 грн. та державного мита за посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки 723,00 грн. Позивач вважає, що вона не повинна була сплачувати державне мито за посвідчення договорів купівлі-продажу, оскільки приватний нотаріус не є суб`єктом справляння державного мита, тому ОСОБА_3 нанесла їй шкоду у сумі 22 896,00 грн. На підставі наведеного позивач, керуючись Законом України «Про захист прав споживачів», просила суд стягнути з приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Живцової Н.М. на її користь 22 896,00 грн. та витрати, пов`язані із розглядом справи.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 15 вересня 2020 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 03 грудня 2020 року провадження у данній справі закрито.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка діє від імені ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність ухвали суду та вважаючи її такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, просить скасувати ухвалу та повернути справу до суду першої інстанції для продовження розгляду в порядку цивільного судочинства. Закрема апелянт зазначає, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки позивач фактично оскаржує правомірність стягнення нотаріусом державного мита під час посвідчення ним договору купівлі-продажу, а не владні, управлінські рішення та дії нотаріуса, як державного реєстратора. Підставою даного позову є оголошення особою, що надає послуги, недостовірної інформації, що призвело до необгрунтованого збагачення відповідача, у зв`язку з чим позивач понесла збитки у вигляді необгрунтованого стягнення із неї державного мита. Крім того, апелянт посилається на те, що відповідач - приватний нотаріус у спірних правовідносинах не може вважатися суб`єктом владних повноважень. Правовідносини, що виникають між нотаріусами та іншими суб`єктами нотаріальної діяльності, є суто процесуальними за своєю сутністю і не можуть характеризуватися як владні відносини у розумінні КАС.

Відзивів (заперечень) на скаргу до апеляційного суду не надходило.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в даному випадку предмет і підстави позову жодним чином не пов`язані з майновими правами, виконанням чи не виконанням цивільно-правових угод, а дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії нотаріуса, як державного реєстратора, який діє як суб`єкт владних повноважень. Тобто дана справа містить публічно-правовий характер спору і тому він підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

З таким висновком суду колегія суддів не може погодитися виходячи з наступних підстав.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п.1 ч.1 ст. 3 КАС України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернулася до суду з позовними вимогами про стягнення з приватного нотаріуса грошових коштів у сумі 22 896,00 грн, які, на її думку, вона не повинна була сплачувати під час посвідчення договорів купівлі-продажу як державне мито (а.с.1-2). Тобто спірні правовідносини виникли між учасниками справи у зв`язку з правомірністю сплати позивачем державного мита під час посвідчення нотаріусом договорів купівлі-продажу. Позивач вважає, що приватний нотаріус, у відповідності до Указа Президента України №762/98 від 10.07.1998 року, не є суб`єктом справляння державного мита, і таким чином, стягнувши з неї державне мито, нанесла їй шкоду у сумі 22 896,00 грн., яку вона просила стягнути з приватного нотаріуса, застосувавши норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб і інтересів держави.

Натомість, суд першої інстанції закриваючи провадження у справі з посиланням на те, що спір має публічно-правовий характер, обмежився лише констатацією того, що предмет і підстави позову жодним чином не пов`язанні з майновими правами, виконанням чи не виконанням цивільно-правових угод.

В матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо проведення судом першої інстанції процесуальних дій для визначення дійсного характеру та походження грошових коштів, які позивач просить стягнути з приватного нотаріуса, як кошти, які він не повинен був сплачувати під час посвідчення договору купівлі-продажу, а також на які цілі зазначені кошти були спрямовані приватним нотаріусом після їх сплати позивачем.

Дійшовши висновку про закриття провадження у справі, суд не врахував та не дослідив зазначених обставин, оскільки вони мають важливе значення при визначенні судової юрисдикції даного спору. Судом не перевірено чи є спір між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин, чи наявний спір майногового інтересу учасників спору, а також чи обумовлений даний спір порушенням приватного права чи інтересу, навіть якщо до порушеного приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єкту владних повноважень.

Отже, суд першої інстанції, всупереч вимогам цивільного процесуального законодавства, дійшов такого висновку без будь-яких обґрунтувань, не з`ясував усіх обставин справи та не надав їм належної правової оцінки, хоча їх з`ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

Відтак, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про закриття провадження у справі.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а ухвала суду відповідно до ст.379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє від імені ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 03 грудня 2020 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає

Дата складання повного тексту судового рішення 12 березня 2021 року.

Головуючий О.А.Кузнєцова

Судді: І.В.Вейтас

Г.В.Семиженко