СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 758/2331/19

пр. № 2/759/437/21

14 червня 2021 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Войтенко Ю.В.,

за участю секретаря Семененко В.С.,

представника позивача та третьої особи адвоката Бабенка С.С.,

представника відповідача адвоката Лютої В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Саєнко Еліна Володимирівна, ОСОБА_2 про визнання договорів частково недійсними,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Саєнко Еліна Володимирівна, ОСОБА_2 про визнання договорів частково недійсними. Позов аргументовано тим, що 19.02.2007 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту №0 з наступними змінами та доповненнями, що були внесені до нього згідно з відповідними додатковими угодами. Відповідно до п. 1.1 договору, банк надав позивачу кредит в іноземній валюті у розмірі 96 117,00 доларів США, що еквівалентно 485 390,85 грн. за курсом Національного банку України на день укладення договору, на строк до 19.02.2028, а позивач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти у розмірі 11,8% річних та комісії в порядку та на умовах, визначених договором. 19.02.2007 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №97141, відповідно до якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору. Крім того, у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 19.02.2007 між сторонами було укладено договір іпотеки №47751. Предметом даного договору є трикімнатна квартира АДРЕСА_1 . 13.02.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №2 від 13.02.2012. Відповідно до п. 1.1 договору факторингу №2 клієнт зобов`язується передати у власність фактору, а фактор - прийнять право вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором. Пункт 1.4 договору факторингу №2 встановлює одночасно з відступленням права вимоги до фактора переходять усі права клієнта за усіма договорами забезпечення. 13.02.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «Кей-Колект» було укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки. Відповідно до п. 1.1 договору відступлення цедент передає, а цесіонарій приймає права вимоги за договором іпотеки, зазначеними у додатку до цього договору. Позивач вважає, що договір факторингу №2 від 13.02.2012 та договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 13.02.2012 є недійсними, в частині відступлення прав вимоги за договором про надання споживчого кредиту №0 від 19.02.2007, договором іпотеки №47751 від 19.02.2007 та договору поруки №97141 від 19.02.2007. Недійсність частин договорів позивач обґрунтовує тим, що фактор для надання фінансової послуги повинен бути включений до відповідного реєстру, а також мати відповідну ліцензію; оспорюваний договір відступлення за своєю правовою природою є договором факторингу; укладення небанківською установою договору факторингу, яким передбачено набуття фактором права вимоги до боржника - фізичної особи є порушенням розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03.04.2009; АТ «УкрСиббанк» не мало права на укладення оспорюваних договорів, оскільки у фактора права на придбання відступної вимоги до фізичної особи не суб`єкта господарювання немає. У зв`язку з вищевикладеним позивач просить суд визнати недійсним договір факторингу №2 від 13.02.2012, який був укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» в частині відступлення прав вимоги за договором про надання споживчого кредиту №00 від 19.02.2007 та договором поруки №97141 від 19.02.2007; визнати недійсним договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 13.02.2012, який був укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» в частині відступлення прав вимоги за договором іпотеки №47751 від 19.02.2007.

Разом з позовною заявою представник позивача подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 22.02.2019 матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Саєнко Еліна Володимирівна, ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним передано на розгляд за підсудністю до Святошинського районного суду м.Києва.

09.09.2019 року здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями Святошинського районного суду м. Києва та визначеного головуючого по справі Бабич Н.Д.

Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 10.09.2019 прийнято до провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "УкрСибббанк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект", треті особи: приватни нотаріус Київського міського нотаріального округу Саєнко Еліна Володимирівна, ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними, відкрито провадження в справі та призначено підготовче судове засідання

26.09.2019 ТзОВ «Кей-Колект» скерувало на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити у позовних вимогах в повному обсязі. Зазначає, що позивач не є стороною оспорюваного договору та не надав жодних доказів про те, які саме його цивільні права або інтереси порушені укладенням договору факторингу №2. Вказує, що законодавством не обмежено коло осіб щодо яких право вимоги може бути відступлене, а лише відносить відступлення права вимоги до суб`єктів господарювання до фінансової послуги. Відтак, розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03.04.2009 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами договору факторингу №2 від 13.02.2012 при його вчиненні. 08.12.2011 ТОВ «Кей-Колект» було зареєстровано як фінансова установа, відтак ТОВ «Ке й-Колект» на момент укладення договору факторингу мало усі правомочності на укладення договору факторингу.

30.09.2019 до суду АТ «Укрсиббанк» скерувало відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу в задоволенні позовної заяви в повному обсязі. Вказує, що позивач не зазначив право, яке було порушено укладенням оскаржуваних договорів. Також зазначає, що під час укладення оспорюваного договору факторингу були дотримані норми цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором. Стосовно твердження позивача про те, що договір факторингу не міг бути укладений через відсутність у ТОВ «Кей-Колект» індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій зазначає, що набуття фактором права вимоги за кредитним договором не зобов`язує його отримувати ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, так як сам фактор не видає кредитні кошти, а набуває право вимоги сплати заборгованості у гривні за курсом відповідної валюти.

01.10.2019 через канцелярію суду від представника АТ "УкрСиббанк" Лютої В.В. надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду

04.11.2019 позивач скерував до суду відповідь на відзив. Вказує, що обставини, які висвітлені у відзиві на позовну заяву, не підтверджуються доказами, а саме меморіальний ордер не містить відміток банку, підпису бухгалтера або інших посадових осіб, штампу банку, печатки банку. Окрім того, зазначає, що посилання відповідача на те, що передача права вимоги за договорами, які оспорюються не потребує наявності відповідної ліцензії суперечить постанові Великої палати Верховного суду від 11.09.2018 у справі №909/968/16. Також позивачем заперечується твердження відповідача-1 щодо відсутності порушень прав та інтересів позивача. В обґрунтування цього зазначає, що між позивачем та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до п. 1.1 якого банк надав позивачу кредит в іноземній валюті у розмірі 96 117 доларів США, що еквівалентно 485 390,85 грн. за курсом НБУ на день укладення договору на строк до 19.02.2028, а позивач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти у розмірі 11,8% річних та комісії в порядку та на умовах, визначених договором. Крім того, у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 19.02.2007 сторонами було укладено договір іпотеки №47751, предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , в якій проживає позивач та члени його родини.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.11.2019 позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "УкрСиббанк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект", треті особи: приватни нотаріус Київського міського нотаріального округу Саєнко Еліна Володимирівна, ОСОБА_2 про визнання правочинів частково недійсними залишено без розгляду.

Окрім того, ухвалою суду від 13.11.2019 у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовлено.

02.12.2019 представник позивача подав апеляційну скаргу на ухвалу Святошинського районного суду м. Києві від 13.11.2019, якою позов залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного суду від 13.02.2020 Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , діючого в інтересах ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.02.2020 призначено у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "УкрСиббанк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект", треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Саєнко Еліна Володимирівна, ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними підготовче судове засідання.

30.04.2020 року до суду від представника позивача надійшла заява про відвід судді Бабич Н.Д.

Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 13.05.2020 заяву представника позивача ОСОБА_3 про відвід судді Бабич Н.Д. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "УкрСиббанк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект", треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Саєнко Еліна Володимирівна, ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними задоволено, відведено суддю Бабич Н.Д. від розгляду цивільної справи

Ухвалою суду від 28.05.2020 постановлено прийняти до провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "УкрСиббанк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект", треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Саєнко Еліна Володимирівна, ОСОБА_2 про визнання договорів частково недійсними, розгляд справи провести в порядку загального позовного провадження, призначити проведення підготовчого засідання.

Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 22.02.2021 підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Саєнко Еліна Володимирівна, ОСОБА_2 про визнання договорів частково недійсними закрито, призначено справу до судового розгляду по суті.

05.02.2021 позивач скерував до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що Верховний Суд у постанові від 16.12.2020 у справі №461/2900/11 визнав незаконним відступлення права вимоги до юридичної особи, яка не є фінансовою установою.

01.03.2021 до суду надійшли письмові пояснення відповідача-1, в яких останній вказує що постанова Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №461/2900/11 не містить висновків щодо застосування норм права. В свою чергу відповідач-1 посилається на постанову Верховного суду від 18.06.2020 №681/44/15-ц щодо спору за договором факторингу №2, який оспорюється і в справі №758/2331/19.

Представник позивача та третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі. Посилався на те, що фактор для надання фінансової послуги повинен бути включений до відповідного реєстру, а також мати відповідну ліцензію, АТ «УкрСиббанк» не мало права на укладення оспорюваних договорів, оскільки у фактора права на придбання відступної вимоги до фізичної особи не суб`єкта господарювання немає.

Представник відповідача-1 проти задоволення позову в судовому засіданні заперечувала. Вказувала на те, що законодавством не обмежено коло осіб щодо яких право вимоги може бути відступлене, а лише відносить відступлення права вимоги до суб`єктів господарювання до фінансової послуги та на те, що ТОВ «Кей-Колект» на момент укладення договору факторингу мало усі правомочності на укладення договору факторингу.

Представник відповідача-2 в судове засідання не з`явився про дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судовим розглядом встановлено, що згідно із статутом АТ «УкрСиббанк» рішенням загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» у зв`язку з приведенням своєї діяльності у відповідність до норм ЗУ «Про акціонерні товариства» змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», яке виступало правонаступником по всіх правах та зобов`язаннях Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк». У зв`язку з приведенням своєї діяльності у відповідність до вимог ЗУ «Про акціонерні товариства» Загальними Зборами Акціонерів Банку 17.10.2018 було прийнято рішення про зміну типу товариства із публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство та про зміну найменування Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на Акціонерне товариство «УкрСиббанк». Акціонерне товариство «УкрСиббанк» є правонаступником за всіма правами та обов`язками Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк».

19.02.2007 укладено договір про надання споживчого кредиту №0 (далі - договір №0) між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 1.1 договору №0 банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит в іноземній валюті в сумі 96 117 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 485 390,85 грн. за курсом НБУ на день укладення цього договору.

Згідно із пп. 1.2.2 договору №0 позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 19.02.2028, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 договору.

Пунктом 2.1 договору №0 сторони передбачили, що у забезпечення виконання зобов`язань позичальника за даним договором банком, приймається застава нерухомості, згідно договору іпотеки №47751 від 19.02.2007; надається порука ОСОБА_2 згідно договору поруки №97141 від 19.02.2007.

На копії договору №0 видимий підпис тільки представника Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк». Однак, позивачем не заперечувався факт укладення договору №0 та посилання на договір №0 міститься в договорі іпотеки №47751 від 19.02.2007, який підписаний ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування позикодавцеві грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 вказаного Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

В цей же день, 19.02.2007, між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки №47751 (далі - договір №47751).

Відповідно до п. 1.1 договору №47751 іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - житлове приміщення, зазначене в п. 1.4 цього договору. За домовленістю сторін заставна вартість предмету іпотеки складає 647 188,00 грн.

Згідно із п. 1.2 договору №47751 іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором «0 від 19.02.2007, кредитним договором №/2 від 19.02.2007.

Пунктом 1.4 договору №47751 визначено предмет іпотеки: трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 64,50 кв.м., житловою площею 43,10 кв.м.

Договір №47751 підписаний представником Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 . Окрім того, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С.

Також 19.02.2007 Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 уклали договір поруки №97141 (далі - договір №97141)

Відповідно до п. 1.1 договору №97141 поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання позичальником - ОСОБА_1 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору про надання іпотечного кредиту №0 від 19.02.2007, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і в тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Згідно із п. 1.3 договору №97141 поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення осинової суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору.

Сторони у п. 3.1 договору №97141 погодили, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором.

Договір №97141 підписано представником АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 .

У відповідності до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Відповідно до ч.1 ст.553, ч.1 ст.554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання,забезпеченого порукою,боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники,якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя.

За положеннями ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується його обсяг відповідальності.

Отже, виходячи з аналізу зазначеної правової норми, порука припиняється за дії двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов`язання; ці зміни призвели, або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

13.02.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «Кей-Колект» уклали договір факторингу №2 (далі - договір №2).

Відповідно до п. 1.1 договору №2 клієнт зобов`язується передати у власність фактору, а фактор - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.

Згідно із п. 1.2 договору №2 обсяг (сума) прав вимоги станом на дату укладення цього договору визначений у додатку І до цього договору.

У п. 1.4 договору №2 сторони погодили, що одночасно з відступленням прав вимоги до фактора переходять усі права клієнта за усіма договорами забезпечення.

Договір №2 підписано представниками ПАТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «Кей-Колект» та скріплено печатками останніх.

У додатку 1 сторони передбачили первинних договорів договору факторингу №2 від 13.02.2012, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «Кей-Колект».

Так, в додатку міститься кредитний договір №0 від 19.02.2007, боржником за яким є ОСОБА_1 з загальним розміром грошового зобов`язання за кредитним договором 96 117,00 доларів США. Фактичний розмір невиконаного грошового зобов`язання за кредитним договором у гривневому еквіваленті станом на 13.02.2012 - 981 107,63; Фактичний розмір заборгованості за кредитним договором у валюті кредиту станом на 13.02.2012 - 88 207,18 доларів США; Нараховані несплачені відсотки у валюті кредиту станом на 13.02.2012 - 34 586,30 доларів США.

Зазначені суми позивачем не заперечувались, відтак суд приходить висновку, що ОСОБА_1 належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконані, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 13 лютого 2012 року склала 981 107,63 грн.

13.02.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «Кей-Колект» складено акт приймання-передачі. Цей акт складений на виконання договору факторингу №2 від 13.02.2012. Клієнт цим актом передає права вимоги факторові, а фактор цим актом приймає права вимоги. Клієнт і фактор визнають, що відступлення прав вимоги набуває чинності безпосередньо з моменту підписання ними цього акта.

Акт підписано представниками ПАТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «Кей-Колект» та скріплено печатками останніх.

Згідно зі ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав,якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника,якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків (ст.516 ЦК України ).

У ч.2 ст.517 ЦК України передбачено,що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Частиною 1 ст.1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Також 13.02.2012 ПАТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «Кей-Колект» уклали договір відступлення про відступлення права вимоги за договором іпотеки (далі - договір відступлення).

Відповідно до п. 1 договору відступлення у зв`язку з укладення між цедентом та цесіонарієм договору факторингу №2 від 13.02.2012 цедент передає, а цесіонарій приймає права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у додатку І до цього договору.

Договір відступлення підписано представниками ПАТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «Кей-Колект» та скріплено печатками останніх.

Відповідно до виписки додатку 1 до договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 13.02.2012 визначено кредитний договір №0 від 19.02.2007, заставодацем за яким є ОСОБА_1 , з вартістю застави згідно договору застави 647 188,00 грн.

У відповідності до ч. 1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач-1 29.02.2012 року направляв позивачу повідомлення про відступлення прав вимог за кредитним договором або договором про відкриття та використання картрахунку за вих. № 12-22/7002, в якому АТ «УкрСиббанк» повідомляє ОСОБА_1 про відступлення прав вимоги заборгованості за кредитними договорами №0 від 19.02.07; №1 від 06.02.09. Права вимоги за кредитними договорами відступлені банком ТОВ «Кей-Колект».

З матеріалів справи вбачається, що укладений між ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-Колект» договір факторингу є чинним, а ТОВ «Кей-Колект» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі права вимоги на виконання зобов`язання, яке виникає після відступлення клієнтом права вимоги.

Суд відхиляє доводи позивача, що ТОВ "КЕЙ-КОЛЕКТ", що є установою, яка відповідно до закону не має право надавати фінансові послуги у формі факторингу

За змістом п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг відноситься до фінансових послуг.

В силу ч.ч. 1, 5 ст. 5 вказаного Закону фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами підприємцями. Фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з повязаного з цим ведення обліку грошових коштів, надання поруки за виконання боржником свого обовязку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та предявлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ТзОВ «Кей-Колект»: дата та номер в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - 26.10.2011; дані про основний вид економічної діяльності - 64.99 Надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення).

Згідно із свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи серії ФК №300 від 08.12.2011 ТзОВ «Кей-Колект» зареєстровано як фінансову установу відповідно до Розпорядження Комісії №732 від 08.12.2011, реєстраційний номер 13102668

Згідно додатку до цього свідоцтва ТОВ «Кей-Колект» має право здійснювати факторинг без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства.

Відтак, ТОВ «Кей-Колект» є фінансовою установою, про що державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України 8 грудня 2011 року видано відповідне свідоцтво.

За договором факторингу до ТОВ «Кей-Колект» перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Укладаючи договір відступлення права вимоги (ст.ст. 513, 514, 516, 517, 1077, 1078,1082 , 1084 ЦК України), банк і фактор не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов`язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, тому до останнього перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи установлені договором правила щодо валюти кредитування.

Тобто, належним виконанням зобов`язання з боку боржника є повернення кредиту у строки, в розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором.

Відповідно до норм чинного законодавства, зокрема, ст. ст. 192, 533 ЦК України, ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», така ліцензія необхідна при укладенні особами кредитного договору, а не договору факторингу.

Враховуючи викладене, ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні особами кредитного договору, а не договору факторингу, в зв`язку з чим у ТОВ «Кей-Колект» наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.06.2020 у справі №681/44/15-ц, від 02.06.2020 у справі №199/8059/16, від 07.08.2019 у справі №758/8151/16-ц, від 02.12.2020 у справі №712/9294/17.

Окрім того, суд погоджується з твердженнями відповідача-1, що постанова Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №461/2900/11, на яку посилається позивач, не може бути застосовано щодо даного спору, оскільки у наведеній позивачем справі фактор не був фінансовою установою, на відміну від фактора за оскаржуваними договорами.

Доводи позивача щодо застосування до спірних правовідносин розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», у порушення вимог якого укладено договір факторингу, а саме щодо передачі права вимоги до боржника - фізичної особи, є безпідставними з огляду на таке.

Так, за змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Таким чином, закон не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», на недотримання якого посилається позивач як на підставу недійсності договору факторингу, прийнято на підставі пункту 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Тобто, п. п. 2 п. 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).

Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження.

Враховуючи викладене, розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами договору факторингу при його вчиненні, отже не може впливати на правомірність вказаного договору.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного суду від 12.12.2018 у справі №344/6145/16-ц.

Щодо наявності порушень прав та інтересів позивача, суд зазначає наступне.

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні наведеного припису оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

У зв`язку з цим суд відхиляє припущення позивача про те, що внаслідок недійсності договорів факторингу, відступлення прав вимоги та порушення відповідачами положень закону при його укладенні було порушено права і майнові інтереси позивача, оскільки по-перше, недійсність оспорюваного правочину позивачем не доведено.

По-друге, саме по собі посилання позивача на предмет договору кредитування та іпотеки, не може породжувати правових наслідків щодо оспорюваних договорів, а відтак жодним чином не може свідчити про порушення прав і законних інтересів позивача, які нібито можуть бути відновлені шляхом повернення на користь відповідача-1 прав вимоги за договором кредитування.

Щодо твердження позивача, що оспорюваний договір відступлення прав за своєю правовою природою також є договором факторингу.

Суд зазначає, що відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Необхідно зазначити, що відступлення права вимоги за своєю правовою природою означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість, договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі згаданої статті ЦК України визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування.

За приписами ст. 1084 Цивільного кодексу України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.

Відмінність договору про відступлення права вимоги та договору факторингу полягає в наступному: при укладанні договору про відступлення права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов`язання боржника, що має наслідком припинення взаємовідносин з боржником та новим кредитором, оскільки по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов`язань. Щодо договору факторингу, то фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, оскільки останні розраховуються із фактором відповідно до вимог ст. 1084 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Відтак, відступлення прав за іпотечним договором АТ «УкрСиббанк» могло вчинити лише за умови одночасного здійснення відступлення права вимоги за основним зобов`язанням (кредитним договором) шляхом укладення договору факторингу.

Позивач вказує, що за умовами договору відступлення прав вимоги від 13.02.2012 укладеного між відповідачами фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи, що є основною ознакою договору факторингу.

Однак, саме відповідно до п. 1.1 договору факторингу клієнт зобов`язується передати у власність фактору, а фактор прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.5 договору факторингу передання прав клієнта за договорами забезпечення, що були посвідчені нотаріально, відбувається на підставі окремого договору, що укладається сторонами одночасно з укладенням цього договору і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно із п. 1.1 договору відступлення цедент передає, а цесіонарій приймає права вимоги за договором іпотеки.

Як вбачається з встановлених судами обставин, передання грошової вимоги відповідачу-2 відбулось на підставі договору факторингу №2 від 13.02.2012. В свою чергу, договором відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 13.02.2012 відповідачу-2 відступлено права відповідача-1 за договорами забезпечення.

Крім того, до відповідача-2 згідно договору про відступлення права вимоги від 13.02.2012, перейшли права первісних кредиторів у зобов`язаннях в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, що відповідає вимогам ст. 514 Цивільного кодексу України.

Відтак, оскільки аналіз умов спірних договорів свідчить про укладення відповідачами договорів про відступлення права вимоги (цесії), що відповідають загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим ст. 6 Цивільного кодексу України, а також свідчить про відсутність в них умов, притаманних правовідносинам факторингу.

У зв`язку з вищезазначеним, суд дійшов висновку, що підстави для визнання договору факторингу та договору відступлення права вимоги недійсними відсутні, так як під час оспорюваних правочинів було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення договорів, а позивач не довів факту порушення його прав, у зв`язку з укладенням вищезгаданих договорів.

Зважаючи на вищевикладене, керуючись ст. 81, 141, 259, 263-265, ч.1 ст.268, ст. 352, 354, 355 ЦПК України суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Саєнко Еліна Володимирівна, ОСОБА_2 про визнання договорів частково недійсними - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Святошинський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24.06.2021.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Відповідач: Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Андріївська, 2/12, ).

Відповідач: Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Іоанна Павла ІІ, буд. 4/6, корп..В, каб. 402, ).

Третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Саєнко Еліна Володимирівна, (місцезнаходження: Київська обл., м. Обухів, 08700, вул. Малишка, 9).

Третя особа: ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Суддя Ю.В. Войтенко