Номер провадження: 22-ц/813/5420/21
Номер справи місцевого суду: 491/1205/18
Головуючий у першій інстанції Дорош В. В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2021 року м. Одеса

Колегія Одеського апеляційного суду у складі:

головуючої судді Ващенко Л.Г.

суддів Колеснікова Г.Я., Сєвєрової Є.С.,

за участі секретаря Чепрас А.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 18 квітня 2019 року (одноособово суддя Дорош В. В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Ананьївська Друга сільська рада Ананьївського району Одеської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

30.11.2018 року ОСОБА_2 звернувся із позовом до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано наступним.

Відповідачка за місцем реєстрації не проживає більше року, не бере участі у його утриманні, не допомагає вести домашнє господарство. Зазначена обставина не дає позивачу можливості належним чином розпоряджатися своїм майном. Крім того, його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає та зареєстрований у спірному будинку, а ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у спірному будинку зареєстровані, але фактично з жовтня 2017 року проживають окремо із матір`ю.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив про задоволення позову.

Позивач і відповідачка, а також представник третьої особи не приймали участі у судовому засіданні 18.04.2019 року, позивач подав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав і не заперечував проти ухвалення заочного рішення.

Заочним рішенням Ананьївскього районного суду Одеської області від 18.04.2019 року позов ОСОБА_2 задоволений. Суд визнав ОСОБА_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням житловим будинком, який розташований в АДРЕСА_2 .

Ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 05.06.2019 року заяву відповідачки ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 18.04.2019 року залишено без задоволення.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

Відповідачка ОСОБА_1 не погодилась із рішенням суду від 18.04.2019 року і подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга відповідачки ОСОБА_1 зазначає:

Суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Згідно листка непрацездатності серії АГШ №735927 від 27.03.2019 року, відповідачка перебуває на лікарняному у зв`язку із вагітністю та пологами, що є поважною причиною неявки у судове засідання, призначене на 18.04.2019 року. Через об`єктивно-непереборні обставини відповідачка не мала можливості прибути у судове засідання або звернутись за правовою допомогою представництва та належного захисту своїх законних прав та інтересів у суді, оскільки перебувала в стані вагітності 30 тижнів.

За адресою АДРЕСА_2 крім відповідачки зареєстровані також спільні із позивачем малолітні діти, відповідно є незрозумілим, яким чином, згідно рішення суду мати позбавлена права користування житловим приміщені, а малолітні діти розлучені зі своєю матір`ю.

Суд першої інстанції мав обов`язково залучити до участі у справі відповідний орган опіки та піклування для належного захисту прав малолітні дітей, чого зроблено не було.

З метою усунення допущених порушень та належного розгляду справи відповідачкою подано заяву про перегляд заочного рішення, але суд першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення залишив без задоволення, мотивуючи це тим, що позивач перебувала амбулаторному лікуванні і мала можливість надати суду клопотання відкладення розгляду справи чи зупинення провадження, однак своїми правам скористалася.

Відповідачка не мала фізичної можливості прибути в судове засідання 18.04.2019 року, так як перебувала у стані вагітності більше 30 тижнів, у неї була відсутня можливість звернутись за правовою допомогою для представництва її інтересів відповідним представником, відповідно не зрозуміло на підставі яких фактичних даних судом зроблено висновок, що у відповідачки була можливість надати суду відповідне клопотання.

Статтею 288 ЦПК України передбачено, що заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився у судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин. Вказані вимоги чинного законодавства не були дотримані судом, так як відповідачка по справі не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи та причин неявки в судове засідання були поважними, що призвело до передчасного ухвалення судом заочного рішення по справі.

Відповідачка по справі є колишнім членом сім`ї позивача (до розірвання шлюбу вони були подружжям). До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР. Згідно із ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

За змістом ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших члені» сім`ї. Згідно ст.116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Позивач не надав жодного доказу порушення відповідачкою правил співжиття або використання житлового приміщення не за призначенням.

Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не надається будь-яких оцінок та обґрунтувань ключовій обставині яка має бути встановлена, відсутності члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

У запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 зазначає:

Апеляційна скарга відповідачки є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає. Позивач по справі вважає заочне рішення від 18.04.2019 року цілком законним та обґрунтованим і таким, що скасуванню не підлягає. Позивач надав всі докази до позовної заяви про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням. Відповідачка в апеляційній скарзі апелює на норми ст. 64 ЖК УРСР, а саме: якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї; нормами ст. 405 ЦК України, 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, вказані норми не підлягають застосуванню, так як відповідачка не проживає та не веде господарство з грудня 2017 року за адресою АДРЕСА_2 , про що свідчить акт обстеження житлово-побутових умов сім`ї.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

Позивач ОСОБА_2 і відповідачка ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 2002 року по 2017 рік, рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 14.12.2017 року шлюб між сторонами розірваний (а.с.16,17).

Розпорядженням Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області від 06.04.2018 року №311/А-2018, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , 2008 року народження разом із батьком ОСОБА_2 (а.с.15).

Відповідно до рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 30.08.2018 року за позивачем ОСОБА_2 визнано право власності у порядку спадкування на житловий будинок по АДРЕСА_2 (а.с.7-9).

Позивач ОСОБА_2 і відповідачка ОСОБА_1 зареєстровані у спірному будинку разом із дітьми: донькою ОСОБА_4 , 2005 року народження, сином ОСОБА_3 , 2008 року народження та сином ОСОБА_5 , 2011 року народження (а.с.10,12-14).

19.10.2018 року складений і підписаний акт головою села, секретарем та депутатом про те, що ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 не проживає, місцезнаходження м. Ананьїв (а.с.11,12)

10.11.2018 року ОСОБА_2 звернувся із позовом про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у будинку АДРЕСА_2 із посиланням на ст. 405 ЦК України, ст. ст. 71,72 ЖК України (а.с.2,3).

Судом першої інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли правовідносини з права користування жилим приміщенням у житловому будинку колишнім членом сім`ї власника нерухомого майна, які регулюються нормами ЦК України і ЖК Української РСР.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими (а.с.46,47).

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст. 383 ч.1 ЦК України, ст. 150 ЖК Україниської РСР).

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (постанова ВС від 28.04.2020 року по справі № 761/20452/17).

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ст. 405 ч.ч.1,2 ЦК України).

Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік; відсутність поважних причин не проживання у житловому приміщенні.

З матеріалів справи вбачається наступне.

10.11.2018 року ОСОБА_2 звернувся із позовом про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у будинку АДРЕСА_2 із посиланням на ст. 405 ЦК України, ст. ст. 71,72 ЖК України (а.с.2,3).

У судовому засіданні 18.04.2018 року під час прийняттям судом заочного рішення по суті спору, позивач і відповідачка не приймали участі (а.с.44).

Предметом доказування у справі, з урахуванням змісту позовних вимог та правових підстав, за якими позивач заявив вимоги, є відсутність або не проживання відповідачки ОСОБА_1 без поважних причин понад один рік у житловому у будинку АДРЕСА_2 , власником якого є позивач ОСОБА_2 .

На підтвердження позовних вимог щодо відсутності відповідачки у спірному жилому приміщенні понад один рік в якості доказу наданий акт від 19.10.2018 року складений і підписаний головою села, секретарем та депутатом про те, що ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 не проживає, місцезнаходження м. Ананьїв.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ст. 77 ч.ч.1-3 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ч.ч.1,2 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ч.1 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ч.ч.1,5,6 ЦПК України).

Учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи і подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (ст. 43 ч.2 п.п.2,4 ЦПК України).

Аналізуючи зміст єдиного доказу відсутності відповідачки у спірному жилому приміщенні акт від 19.10.2018 року, складеного і підписаного головою села, секретарем та депутатом слід дійти висновку, що вказаний доказ, складений у жовтні 2018 року, тобто менш як за один місяць до звернення позивача із позовом до суду за захистом порушеного права (10.11.2018 року).

Разом з тим, позивач має надати суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази того, що відповідачка не проживає у спірному жилому приміщенні без поважних причин саме понад один рік, тобто докази, які існували не раніше жовтня 2017 року.

Особи, які склали ти підписали акт, на які позивач посилається як на джерело доказів відсутності без поважних причин відповідачки у спірному жилому приміщенні понад встановлені законом строки, у встановленому законом порядку, не заявлені позивачем для допиту в якості свідків із попередженням останніх про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих доказів, або відмову без поважних причин від дачі показів.

Сам по собі акт, без з`ясування викладених у ньому обставин шляхом допиту осіб, які його склали та підписали, не є достатнім доказом для ствердження про доведеність позовних вимог.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що предметом доказування у справі є відсутність або не проживання відповідачки ОСОБА_1 без поважних причин саме понад один рік у спірному житловому будинку.

Між тим, єдиний доказ - акт про не проживання відповідачки, складений 19.10.2018 року, а із позовом до суду позивач звернувся 10.11.2018 року.

Позивач обґрунтовує свої вимоги лише із посиланням на акт від 19.10.2018 року, складений менш як за місяць до початку спливу строків, встановлених ч.2 ст. 405 ЦК України.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Підстави для визнання відповідачки, яка за згодою власника житлового будинку у свій час, як дружина, була зареєстрована у будинку і користувалась ним, такою, що втратила право користування спірним житлом, а також необхідність і пропорційність такого заходу, позивачем належним чином не доведені.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач у даній справі не довів (постанова ВС від 28.04.2020 року по справі № 761/20452/17).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач не надав належних, допустимих і достатніх доказів, які б у своїй сукупності дали змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у позові з підстав недоведеності позовних вимог.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи відповідачки у скарзі, що: згідно листка непрацездатності серії АГШ №735927 від 27.03.2019 року відповідачка перебувала на лікарняному у зв`язку із вагітністю та пологами, що є поважною причиною неявки у судове засідання, призначене на 18.04.2019 року; суд мав обов`язково залучити до участі у справі відповідний орган опіки та піклування для належного захисту прав малолітні дітей, чого зроблено не було; з метою усунення допущених порушень та належного розгляду справи відповідачкою подано заяву про перегляд заочного рішення, але суд першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення залишив без задоволення; ст.288 ЦПК України передбачено відстави для скасування заочного рішення суду і суд не дотримався вказаних вимог, оскільки відповідачка по справі не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи та причин неявки в судове засідання були поважними, що призвело до передчасного ухвалення судом заочного рішення по справі, - до уваги не приймаються.

Учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, а також з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення, ст. ст. 43 ч.2 п.п.2,3, 223 ч.1 ч.2 п.п.1,2, ч.4 ЦПК України).

Відповідачка ОСОБА_1 належним чином сповіщалась судом про розгляд справи на 02.04.2019 року та на 18.04.2019 року, що підтверджується розпискою від 15.01.2019 року і рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 05.04.2019 року (а.с.35,41).

Всупереч ст. ст. 43, 223 ЦПК України, відповідачка не повідомила суд про причини неявки 02.04.2019 року та 18.04.2019 року.

Доводи відповідачки, що: судом першої інстанції в рішенні не надано належної оцінки та обґрунтувань тому, що має бути встановлена відсутності члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік; відповідачка по справі є колишнім членом сім`ї позивача (до розірвання шлюбу вони були подружжям), відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР; згідно із ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє її права користування займаним приміщенням , - прийняті до уваги і є підставою для скасування судового рішення.

Доводи відповідачки, що за адресою АДРЕСА_2 крім відповідачки зареєстровані також спільні із позивачем малолітні діти і вона, як мати, буде розлучена з ними, що позивач не надав жодного доказу порушення відповідачкою правил співжиття або використання житлового приміщення не за призначенням, - до уваги не приймаються, оскільки не мають правового значення для вирішення спору з підстав ч.2 ст. 405 ЦК України.

Доводи позивача у відзиві на скаргу, що: він надав всі докази до позовної заяви про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням; відповідачка посилається на норми ст. 64 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України, що є неправильним, оскільки відповідачка не проживає у спірному будинку та не веде господарство з грудня 2017 року, про що свідчить акт обстеження житлово-побутових умов сім`ї, - до уваги не приймаються.

Акт від 19.10.2018 року, складений і підписаний головою села, секретарем та депутатом, тобто менш як за один місяць до звернення позивача із позовом до суду за захистом порушеного права (10.11.2018 року).

Позивач має надати суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази того, що відповідачка не проживає у спірному жилому приміщенні без поважних причин саме понад один рік, тобто докази, які існували не раніше жовтня 2017 року.

Позовні вимоги обґрунтовані із посиланням лише на акт від 19.10.2018 року, який складений менш як за місяць до початку спливу строків, встановлених ч.2 ст. 405 ЦК України.

Оскільки позивач не надав належних, допустимих і достатніх доказів, які б у своїй сукупності дали змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування, відсутні підстави для задоволення позову.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Позивач не довів своїх позовних вимог, тому відсутні підстави для ствердження про порушення прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ст. 376 ч.ч.1,2 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, суд порушив і неправильно застосував норми матеріального права ст. 405 ч.2 ЦК України, а також порушив норми процесуального права ст. ст. 77-81 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Колегія суддів задовольняє скаргу відповідачки з прийняттям нового судового рішення про відмову у позові, тому позивач не має права на відшкодування судових витрат. Відповідачка має право на відшкодування судових витрат, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.ч.1,2, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 18 квітня 2019 року скасувати.

Відмовити ОСОБА_2 у позові до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду складено 15.03.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Г.Я. Колесніков

Є.С. Сєвєрова