Номер провадження: 22-ц/813/3453/21
Номер справи місцевого суду: 501/1637/19
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за заявою ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 (заінтересована особа - ОСОБА_1 ) про видачу обмежувального припису, на рішення Іллічівського міського суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Пушкарського Д.В. 30 травня 2019року у м. Чорноморськ Одеської області, -

встановила:

У травні 2019 року до суду першої інстанції звернулась ОСОБА_2 із заявою, в якій просила суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 , яким:

- обмежити спілкування ОСОБА_1 з ОСОБА_2 і малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- заборонити ОСОБА_1 наближатися на відстань 100 метрів до місця проживання ОСОБА_2 і малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_1 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 і малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними;

- заборонити ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 і малолітньою ОСОБА_3 , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Свою заяву ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що 20 жовтня 2018 р. ОСОБА_4 , за сприянням і допомогою своїх батьків ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , без згоди матері дитини, вивіз ОСОБА_6 у невідомому напрямку з пляжу «Ювілейний», який розташований в с.Молодіжне Овідіопольського району Одеської області. За даним фактом ОСОБА_2 негайно звернулась до правоохоронних органів.

Згодом місцезнаходження дитини було встановлено у м.Ростов-на-Дону, Росія. Своєї згоди на вивезення дитини та її проживання в Російській Федерації ОСОБА_2 не давала. При цьому, ОСОБА_4 відмовлявся повертати дитину та перешкоджав спілкуванню матері з дитиною.

Заявниця вказувала на те, що ОСОБА_1 перевозила на власному автомобілі малолітню ОСОБА_3 після того, як її син ОСОБА_4 , забрав дитину на пляжі «Ювілейний», а також, перебуваючи за місцем проживання ОСОБА_4 в м.Ростов-на-Дону, під час зустрічей ОСОБА_2 з дитиною на підставі ухвали суду, висловлювала на адресу заявниці погрози, принижувала її гідність, тим самим підтримуючи та погоджуючи неправомірну поведінку свого сина.

Вказаними діями ОСОБА_1 нанесла заявниці та дитині психологічну травму, що призвело до пролонгованого стресу, порушення базової довіри, інших психологічних та неврологічних реакцій, в зв`язку з чим вони потребують психологічної реабілітації. Просить видати обмежувальний припис.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 30 травня 2019 року заяву ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису було задоволено.

Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , - строком на 6 (шість) місяців і визначено їй наступні тимчасові обмеження:

1) обмежено спілкування ОСОБА_1 з ОСОБА_2 і малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

2) заборонено ОСОБА_1 наближатися на відстань 100 метрів до місця проживання ОСОБА_2 і малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

3) заборонено ОСОБА_1 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 і малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривдникам, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними;

4) заборонено ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 і малолітньою ОСОБА_3 , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що заява ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису не містить беззаперечних доказів на підтвердження вчинення саме ОСОБА_1 домашнього насильства.

Сторони у справі, відповідно до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України, про час, дату і місце слухання справи 26 лютого 2021 року сповіщались належним чином, у судове засідання не з`явилися, судове засідання, через обмеження доступу до зали судового засідання Одеського апеляційного суду внаслідок поширення в Україні коронавірусної інфекції COVID-19, проведено в режимі відеоконференції.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Постановляючи оскаржуване судове рішення про задоволення заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до висновку експерта № 24/19, складеного 20 травня 2019 р., бабуся ОСОБА_1 не є значущою у житті ОСОБА_7 , сприймається нею як стороння особа, викликає негативні переживання.

Однак, колегія суддів не може погодитись зі вказаним висновком суду, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 грудня 2014 р. між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 було укладено шлюб, про що відділом Управління ЗАЦС Ульяніської області по Залізничному району м.Ульяновськ видано Свідоцтво про укладення шлюбу.

Від даного шлюбу сторони мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням виконавчого комітету Чорноморської міської ради від 28 листопада 2018 р. № 368 визначено порядок зустрічей ОСОБА_4 з малолітньою донькою ОСОБА_8 : в суботу з 10.00 годин до 13.00 годин і з 16.00 годин до 18.30 годин у присутності матері дитини, в день народження дитини і у святкові дні з 16.00 годин до 19.00 годин у присутності матері.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 11 грудня .2018 р. шлюб між сторонами розірвано, визначено місце проживання дитини з матір`ю, постановлено рішення про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_8 у батька ОСОБА_4 та повернення дитини до матері ОСОБА_2 . В цій частині допущено негайне виконання рішення.

Приводом для звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про відібрання дитини послужив той факт, що 20 жовтня 2018 року ОСОБА_4 , без згоди матері дитини, вивіз ОСОБА_6 у невідомому напрямку з пляжу «Ювілейний», що знаходиться на території с.Молодіжне Овідіопольського району Одеської області, де ОСОБА_2 і малолітня ОСОБА_3 перебували на відпочинку. Місцезнаходження дитини було невідомо.

25 жовтня 2018 року відповідні відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, зареєстровано кримінальне провадження № 0002211 з правовою кваліфікацією ч.2 ст. 146 КК України.

За даними Державної прикордонної служби України, ОСОБА_4 23 жовтня 2018 року покинув територію України через пункт перепустки «Танюшівка-Ровеньки» в Росію.

Інформація щодо перетину Державного кордону України гр. ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за вказаний період відсутня.

03 січня 2019 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про те, що у період часу з 20 жовтня 2018 р. по 25 грудня 2018 р. невстановлена особа, перебуваючи на території с.Танюшівка Новопсковського району Луганської області, організувала незаконне переправлення малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , через державний кордон України, без передбаченого законом дозволу. Кримінальному провадженню з правовою кваліфікацією - ч.1 ст. 332 КК України, привласнено номер 0000012.

Також 19 грудня 2018 р. на підставі заяви ОСОБА_2 зареєстровано кримінальне провадження № 0000036 за фактом протиправних дій, вчинених в умовах особливого період з боку працівників Луганського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 419 КК України.

У зв`язку із встановленням перебування дитини разом із батьком ОСОБА_4 на території Російської Федерації, ОСОБА_2 звернулась до Первомайського районного суду м.Ростова-на-Дону з позовом до останнього про повернення дитини ОСОБА_8 до держави постійного проживання Республіку Україну на підставі міжнародного договору Російської Федерації Гаагської Конвенції про міжнародно-правові аспекти викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року.

В рамках цієї справи, ухвалою Первомайського районного суду м.Ростов-на-Дону від 25 грудня 2018 р. встановлено ОСОБА_2 тимчасовий порядок спілкування з дитиною ОСОБА_8 , до розгляду суперечки по суті та набрання рішенням законної сили, наступним чином: з понеділка по п`ятницю з 16 годин до 18 годи, в суботу та неділю з 10 годин до 12 годин за місіям проживання дитини АДРЕСА_3 .

Постановою Комісії у справах неповнолітніх і захисту їх прав Адміністрації Залізничного району м.Ростов-на-Дону від 31 січня 2019 р., на підставі ч.2 ст.5.35 Кодексу РФ «Про адміністративні правопорушення», ОСОБА_4 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за перешкоджання в здійсненні законних прав на виховання дитини її матері ОСОБА_2

28 лютого 2019 року апеляційною ухвалою судової колегії з цивільних справ Ростовського обласного суду постановлено судове рішення, яким зобов`язано ОСОБА_4 повернути неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у місце її постійного проживання державу Україну, шляхом передачі неповнолітньої дитини ОСОБА_3 матері ОСОБА_2 протягом 1 доби.

Згідно листа КНП «Чорноморська лікарня» від 02 травня 2019 р. ОСОБА_8 встановлений діагноз: Синдром підвищеної нервово-рефлекторної збудливості з порушенням нічного сну. Призначене медикаментозне лікування.

Наказом Служби у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області № 20 від 26 квітня 2019 р. ОСОБА_3 поставлена на облік дітей, які опинилися в складних життєвих обставинах (психологічне насильство з боку батька).

Відповідно до висновку експерта № 24/19, складеного 20.05.2019 р., ситуація розставання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з її матір`ю ОСОБА_2 шляхом насильного відібрання (викрадення) дитини її батьком ОСОБА_4 була психотравмувальною для неї. Наслідками такого відібрання є: втрата матері на 52 дні була великим горем для ОСОБА_7 , яке призвело до пролонгованого стресу; після повернення до матері дитина має неврологічні ускладнення (відповідно до медичної документації) та порушення базової довіри, яка формується у дитини через встановлення емоційного контакту з матір`ю. Ситуація насильного відібрання дитини її батьком ОСОБА_4 є актом психологічного насилля. В інтересах дитини не є доцільним забезпечення її контактів з бабусею ОСОБА_1 з урахуванням її вікових особливостей, емоційного стану, індивідуально-психологічних властивостей, актуальної ситуації розвитку. Експертом рекомендоване утримання від контактів, в тому числі, з бабусею ОСОБА_1 , оскільки акт несподіваного різкого примусового відібрання ОСОБА_7 від матері на дуже тривалий (з психологічної точки зору) час свідчить про грубе нехтування інтересами дитини з боку батька та дідуся з бабусею, про порушення базових принципів виховання. На цей час бабуся ОСОБА_1 не є значущою у житті ОСОБА_7 , сприймаються нею як стороння особа, викликає негативні переживання. Дитина потребує спокою та стабільності, відсутності тривожних факторів, впливаючих як на неї, так і на її матір.

Колегія суддів, розглядаючи справу, зазначає, що основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону, рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Крім вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила СК України.

За правилами статті 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні.

Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків.

Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

У оскаржуваному судовому рішенні суд першої інстанцій зазначив, що відповідно до висновку експерта № 24/19, складеного 20 травня 2019 р., бабуся ОСОБА_1 не є значущою у житті ОСОБА_7 , сприймається нею як стороння особа, викликає негативні переживання.

Однак, судом першої інстанції не було враховано, що жодного належного доказу щодо вчинення домашнього насильства відносно дитини ОСОБА_6 саме з боку бабусі - ОСОБА_1 , матеріали справи не містять. Так, додані до заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису докази свідчать, що численні порушення прав дитини та її матері відбувались з боку батька та колишнього чоловіка заявниці - ОСОБА_4 . Посилання ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_1 перевозила на власному автомобілі малолітню ОСОБА_8 після того, як її син ОСОБА_4 , забрав дитину від матері, а також, перебуваючи за місцем проживання ОСОБА_4 в м.Ростов-на-Дону, під час зустрічей ОСОБА_2 з дитиною висловлювала на адресу заявниці погрози, принижувала її гідність, не підтверджені жодним належним доказом. Заявником не надано відповідних судових рішень, у яких був би встановлений факт протиправних дій відносно неї та дитини з боку бабусі ОСОБА_1 ,а також не надано доказів того, що ОСОБА_1 погрожувала ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , та/або спричиняла останнім фізичні та психологічні страждання.

Вказаний вище висновок експерта № 24/19 від 20 травня 2019 р.засвідчує наявність конфліктних взаємовідносин між батьками дитини - ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , проте не підтверджує конкретних фактів вчинення бабусею ОСОБА_1 домашнього насильства у будь-якій формі.

Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суд під час вирішення такої заяви має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей, батьків, та інших членів родини, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження близьких родичів дитини у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановити, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Колегія суддів доходить до висновку, що судом першої інстанції не було встановлено випадків домашнього насильства відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з боку ОСОБА_1 , а також ризиків настання насильства у майбутньому. Натомість, судом апеляційної інстанції встановлено наявність між батьками дитини спору про визначення місця проживання доньки, порядку участі у її вихованні, стягнення аліментів на утримання ОСОБА_6 , що ніяким чином не може розцінюватись як насильство в сім`ї з боку бабусі дитини - ОСОБА_1 .

Вказане кореспондується із правовим висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 30 травня 2019 рокупідлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 30 травня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 (заінтересована особа - ОСОБА_1 ) про видачу обмежувального припису- відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 05 березня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.В. Князюк