Справа №489/1837/20 Головуючий у 1-й інстанції Рум`янцева Н. О.
Провадження № 22ц/812/487/21 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

5 березня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2020 року, ухваленого під головуванням судді Рум`янцевої Н. О. в приміщенні залу суду в місті Миколаєві о 10 годині 10 хвилині, із складенням його повного тексту 30 грудня 2020 року по справі

за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про відшкодування вартості (доходів) безпідставно набутого майна

У С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася із позовною заявою до ОСОБА_2 , вимоги за якою уточнювала та 17 листопада 2020 року надала остаточну заяву про збільшення позовних вимог, де просила про стягнення на її користь з відповідача 29 750 грн вартості безпідставно набутого ним майна.

Обґрунтовувала свій позов безпідставним використанням відповідачем, який є її колишнім чоловіком, належного їй майна, а саме: Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , де також знаходяться речі, що набуті ними у шлюбі, але не можуть позивачкою використовуватися, після його розірвання та неможливістю її потрапити до квартири, якими є: телевізор Phillips вартістю 5 000 грн, холодильник Samsung вартістю 10 000 грн, пральна машина Indesit вартістю 4 000 грн, газова плита Веkо вартістю 3 500 грн, кухонні меблі, зроблені під замовлення, вартістю 9 500 грн, кухонний стіл вартістю 1 500 грн, чотири червоних табурета вартістю 2 500 грн, шаф-стінка, зроблені під замовлення, вартістю 7 000 грн, чотири килимами вартістю 600 грн, мікрохвильова піч Samsung вартістю 3 500 грн, електричний чайник Phillips вартістю 2 000 грн, газова колонка Aqua Beretta вартістю 4 500 грн, оранжевий диван вартістю 9 000 грн, комп`ютерний стіл вартістю 2 000 грн, два комода вартістю 2 500 грн, шафа для речей вартістю 1 500 грн, електрична соковижималка вартістю 2 000 грн, блендер вартістю 1 000 грн, вайфай-роутер вартістю 600 грн, приставка для телевізора вартістю 800 грн, унітаз, умивальник та два змішувачами вартістю 5 000 грн, п`ять каструль вартістю 600 грн, велика сковорідка вартістю 300 грн, великий скляний салатник вартістю 200 грн, приладдя для кухні, посуд та посуд для духовки загальною вартістю 500 грн, постільна білизна вартістю 800 грн, рушники та ковдри вартістю 1200 грн, корзинка для прання вартістю 300 грн, та штори вартістю 400 грн.

Зазначала, що неможливість використання нею для постійного проживання належної їй частини квартири, яка облаштована речами домашнього вжитку, та самостійне користування відповідачем цими речами, дають підстави для стягнення зі співвласника, яким є її колишній чоловік ОСОБА_2 , коштів за безпідставне користування набутим ним майном, розмір яких складає Ѕ частини вартості, якою в свою чергу, є вартість оренди благоустроєного житла у місті Миколаєві, що на час розгляду справи відповідає сумі в 29 750 грн.

Правовими підставами для стягнення таких коштів вважала статті 1212, 1214 ЦК України.

Відзиву на позовну заяву відповідачем не надано.

Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що позивачкою невірно обраний спосіб захисту порушеного права, оскільки вона посилаючись на відшкодування доходів або вартості за безпідставне користування набутим майном за положеннями статті 1212 ЦК України, фактично ставить питання про стягнення з відповідача орендної плати за користування належною їй частиною квартири.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, які призвели до неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи просила рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Вказувала на ті обставини, що суд ухвалив заочне рішення всупереч вимогам закону, оскільки її представник звернулась до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи, натомість суд в цей день справу розглянув та ухвалив заочне рішення, умовою для ухвалення якого є належне повідомлення та відсутність відповідача.

Посилалася на позбавлення судом можливості їй надати пояснення, в тому числі в якості свідка.

Наголошувала, що суд безпідставно розглянув справу в порядку спрощеного провадження, незважаючи на те, що спір виник з сімейних правовідносин.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Ухвалою колегії суддів Миколаївського апеляційного суду з розгляду цивільних справ від 3 березня 2021 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

При вирішенні справи судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 24 вересня 2010 року по 20 лютого 2020 року, який розірвано за рішенням Ленінського районного суду від 20 січня 2020 року ( а.с.11, 14-15).

В період шлюбу сторонами набуто спільне майно на праві спільної часткової власності, а саме по Ѕ частині однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 33,4кв.м., житловою 17,3кв.м. (а.с.18-23).

Інше набуте у шлюбі майно поділено за позовом ОСОБА_1 на підставі рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 1 жовтня 2020 року, яким визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину, за кожним, кухонних меблів, виготовлених під замовлення, газової колонки Aqua Beretta , унітазу, вмивальнику, двох змішувачів. В іншій частині у визнанні права спільної сумісної власності та поділу телевізора Phillips вартістю 5 000 грн, холодильника Samsung вартістю 10 000 грн, пральної машинки Indesit вартістю 4 000 грн, кухонного столу вартістю 1 500 грн, чотирьох червоних табурета вартістю 2 500 грн, шафи-стінки, зробленої під замовлення, вартістю 7 000 грн, чотирьох килимів вартістю 600 грн, мікрохвильової пічки Samsung вартістю 3 500 грн, електричного чайнику Phillips вартістю 2 000 грн, оранжевого дивану вартістю 9 000 грн, комп`ютерного столу вартістю 2 000 грн, двох комодів вартістю 2 500 грн, шафи для речей вартістю 1 500 грн, електричної соковижималки вартістю 2 000 грн, блендеру вартістю 1 000 грн, вайфай-роутеру вартістю 600 грн, приставки для телевізора вартістю 800 грн, п`ятьох каструль вартістю 600 грн, великої сковорідки вартістю 300 грн, великого скляного салатнику вартістю 200 грн, приладдя для кухні, посуду та посуду для духовки загальною вартістю 500 грн, постільної білизни вартістю 800 грн, рушників та ковдри вартістю 1200 грн, корзинки для прання вартістю 300 грн, та штори вартістю 400 грн за рішенням суду відмовлено (а.с.117-121).

Відтак, посилання позивачки на наявність у квартирі та неправомірне використання відповідачем майна, у визнанні якого спільною сумісною власністю та його поділ за рішенням суду відмовлено, є безпідставним, незважаючи на додані до справи фото різних та аналогічних предметів вжитку без їх ідентифікації.

В цьому випадку рішення суду від 1 жовтня 2020 року є преюдицією для визначення кола майна, на безпідставне використання якого відповідачем та знаходження його у квартирі вказує позивачка, а тому такі обставини не підлягають новому доказуванню в цієї справі (частина 4 статті 82 ЦПК України).

Безпідставним є і посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що спір у цій, ініційованій нею справі, виник з сімейних правовідносин, а тому, на її погляд, не міг розглядатися судом в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін.

Ці доводи апелянта, на переконання колегії суддів, є помилковим тлумаченням з її боку діючого законодавства, зокрема положень статті 2 СК України, і з огляду на те, що сторони у справі не є подружжям, а усі правовідносини, які були пов`язані з реєстрацію їх шлюбу та набуття ними у його період спільного майна, розглянуті судами в порядку позовних проваджень з ухваленням відповідних рішень, внаслідок чого правовідносини між ними щодо набутого, але поділеного між ними майна, регулюються нормами ЦК України, так як виникли між його співвласниками, та відносно майна, що належить ним на праві спільної часткової власності, з приводу якого між ними виникають спори щодо належного утримання та його використання.

Крім цього, подаючи позов про стягнення коштів за використання безпідставно набутого майна, позивачка посилалася виключно на правовідносини, які виникають із внедоговірних зобов`язань, та регулюються статтями 1212, 1214 ЦК України.

Відповідно до вимог статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Ці положення можуть також застосовуватися до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зазначені норми Цивільного Кодексу України узгоджуються також зі змістом статей 390, 394 ЦК України, коли фактичний користувач житла, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї нерухомості зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ним, зобов`язаний повернути ці кошти власнику квартири (будинку) на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України.

Відтак, недоотримання власником квартири чи будинку доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними відносинами, які склалися між ним та фактичним користувачем за фактом неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Предметом позову в такому роду справ є стягнення з фактичного користувача квартири безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування нею без належних на те правових підстав.

Разом з тим, за частиною 1 статті 382, 812 ЦК України, статтями 50, 159 ЖК УРСР предметом оренди (найму) житла в квартирі, яка належить громадянину на праві власності може бути або ізольована квартира, або окрема кімната, які придатні для постійного проживання в цьому житловому приміщенні.

Тому предметом найму або оренди не може бути частина кімнати, або ідеальна частина однокімнатної квартири, в тому числі ідеальна частина предметів домашнього вжитку, які в ній знаходяться.

За такого, правовідносин, які виникають між співвласниками з приводу володіння, користування та утримання майна, яке належить ним на праві спільної часткової власності регулюються виключно положеннями статей 356, 358, 360-361, 364-365 ЦК України.

Саме на такі підстави вірно звернув увагу суд першої інстанції та обґрунтовано відмовив позивачці у задоволені пред`явлених позовних вимог.

Крім цього, аналізуючи предмет позову, колегія суддів звертає увагу на той факт, що позивачка ставить питання про неотриманні нею доходи у зв`язку з неправомірним використанням належної їй частини власності іншим співвласником, але не зазначає про те, яким чином між співвласниками розподілені витрати, які кожний із співвласників несе з утримання такого майна, зважаючи на те, що проживання за місцем реєстрації у квартирі, що належить матері позивачки за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.46), не звільняє її як співвласника від належного утримання належної їй частки.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи, та визначено характер правовідносин, який виник між сторонами, та як наслідок, правильно застосовано саме ті норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а тому обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Щодо процесуальних порушень, на які посилається позивачка у змісті апеляційної скарги, то колегія суддів враховує наступне.

Як слідує із особисто поданою позивачкою заяви від 17 листопада 2020 року до суду першої інстанції (а.с.87), нею висловлено особисте прохання про розгляд справи за її відсутністю та у присутності її представника, а також поставлено питання про приєднання до матеріалів справи її письмових пояснень, в яких вона вказує на тяжкість для неї особистої участі у судових засіданнях, і не можливості бути присутньою у судових засіданнях з моральної точки зору (а.с.91-101).

Разом з тим, вже на наступний день, 18 листопада 2020 року, - день, коли призначена справа до розгляду у судове засідання, представником позивачки подана до суду заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою позивачки (а.с.136). До такої заяви довідок про хворобу не додано, як не надано і таких доказів до апеляційної скарги.

Тому внаслідок належного повідомлення сторін про дату та час судового засідання (а.с.78-85), наявності особистої заяви позивачки про слухання справи за її відсутністю, та неявкою представника позивача до судового засідання без поважних причин, яка одночасно у розумінні положень статті 42 ЦПК України не відноситься до кола учасників справи, цивільна справа розглянута судом за відсутністю позивачки та її представника в порядку, передбаченому положеннями статті 223 ЦПК України.

Відтак, враховуючи належне повідомлення усіх учасників справи, наявність заяви позивачки, підстав для скасування судового рішення за пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України, колегія суддів не вбачає.

Одночасне посилання на порушення судом умов та порядку заочного розгляду справи також не впливає на правильність ухваленого судом заочного рішення, оскільки: по-перше, судом дотримані умови, визначені у пунктах 1-3 частини 1 статті 280 ЦПК України; по-друге, заяв про заперечення щодо можливого заочного розгляду справи позивачкою не надавалося, як не надавалось і взагалі пояснень щодо порядку розгляду справи; та в-третє, наслідки заочного розгляду справи ускладнюють порядок його перегляду виключно для відповідача, та не впливають на дотримання прав позивачки при доступі до суду першої та інших інстанцій, а отже не порушують її прав та інтересів, які б вплинули на невірність ухваленого судового рішення.

Безпідставними є і твердження позивачки у змісті апеляції про порушення судом її інших процесуальних прав, як то допит її в якості свідка, з огляду на подачу нею заяви та пояснення про небажання брати особисту участь у судових засіданнях, та необхідність витребувати іншу цивільну справи про визнання майна спільною власністю подружжя та його поділ, з огляду на надання нею до суду рішення, яке набрало законної сили.

Крім того таких клопотань у суді першої інстанції позивачкою або її представником подано не було, та таке бажання ними висловлено лише в апеляційній скарзі, що, на думку колегії, не свідчить про порушення процесуальних прав сторони судом першої інстанції, яке могло б вплинути на незаконність його рішення.

За наведених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування заочного судового рішення, яке є законним та обґрунтованим, внаслідок чого з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді С. Ю. Колосовський

О. В. Локтіонова