Справа №403/396/20 провадження № 2/403/28/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2021 року смт.Устинівка

Устинівський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Атаманової С.Ю.,

при секретарі судового засідання Дорошенко В.В.,

з участю:

представника позивача адвоката Гончаренка В.О.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Островерхого Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Устинівка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення з останнього на її користь грошових коштів за договором позики в загальному розмірі 179523 грн. 93 коп., з яких сума основного боргу складає 50000 грн. 00 коп., 3% річних від простроченої суми - 18163 грн. 93 коп., інфляційні втрати - 111360 грн. 00 коп., а також всіх судових витрат. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 17.09.2008 року позивач передала, а відповідач отримав у борг грошові кошти в сумі 50000 грн. 00 коп., які зобов`язувався повернути до 17.09.2018 року, що підтверджується договором позики від 17.09.2008 року, посвідченим державним нотаріусом Устинівської районної державної нотаріальної контори Лисогором О.А. та зареєстрованим у реєстрі за №1-1456. Згідно умов вказаного договору у разі несвоєчасного повернення відповідачем, як позичальником, суми позики, позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення суми позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та сплати трьох відсотків річних від простроченої суми. Оскільки на неодноразові вимоги позивача відповідач по справі ОСОБА_1 отримані ним за договором позики грошові кошти не повертає та ухиляється від виконання свого обовязку, позивач, посилаючись на положення ст.ст.625, 1046, 1049, 1050 ЦК України щодо обовязку позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлених договором, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також право позикодавця на отримання трьох процентів річних від простроченої суми, вважає, що за вказаних обставин, відповідач ОСОБА_1 , як позичальник, зобовязаний повернути їй грошові кошти в сумі 179523 грн. 93 коп., які він заборгував згідно договору позики за період з 17.09.2008 року по 26.10.2020 року.

В судове засідання 10.03.2021 року позивач ОСОБА_2 не зявилась. Про місце, день і час розгляду справи повідомлялась належним чином у порядку, передбаченому ст.128 ЦПК України. Згідно довідки №41 від 02.03.2021 року позивач з 01.03.2021 року перебуває на стаціонарному лікуванні в КНП «Устинівська центральна районна лікарня» (а.с.81).

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Гончаренко В.О. підтримав позовні вимоги в повному обсязі та прохав суд їх задоволити. Суду пояснив, що обставини отримання відповідачем від позивача грошових коштів в сумі 50000,00 грн. підтверджуються нотаріально посвідченим договором позики від 17.09.2008 року та розпискою про їх отримання, а тому, враховуючи неповернення відповідачем зазначених коштів у встановлений договором строк, позивач має право на отримання, крім основної суми боргу, також інфляційних втрат та три відсотки річних від простроченої суми.

Згідно відзиву на позовну заяву, поданого відповідачем ОСОБА_1 10.12.2020 року під час підготовчого провадження у справі в межах встановленого судом пятнадцятиденного строку, останній вважав позовні вимоги необгрунтованими та прохав суд відмовити в їх задоволенні повністю. На обгрунтування своїх заперечень проти позову зазначив про те, що відповідно до ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками. На підтвердження отримання ним в борг коштів в сумі 50000,00 грн. позивачем була надана копія договору позики від 17.09.2008 року, пунктом 15 якого передбачено, що договір вступає в силу і вважається укладеним з моменту передання грошей, а на підтвердження факту передачі грошей позичальник видає позикодавцеві розписку. Разом з тим, до його примірника позовної заяви відповідної розписки про отримання коштів у позику додано не було і серед додатків до позовної заяви такий доказ не зазначений. З огляду на викладене, позивачем не був доведений належними та допустими доказами факт передачі йому в позику коштів в сумі 50000,00 грн, а тому договір вважається неукладеним. Крім того, безпідставним є посилання позивача на ст.1048 ЦК України, оскільки п.п.«а» п.3 договору позики передбачено, що договір позики є безпроцентним. Наданий позивачем розрахунок 3% річних в сумі 18163,93 грн. та інфляційних втрат в сумі 111360,00 грн. є неправильним, оскільки позивач проводить вказані розрахунки з 17.09.2008 року, проте згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. З урахуванням того, що за договором позики від 17.09.2008 року кошти підлягали поверненню до 17.09.2018 року, прострочення платежу мало місце з 17.09.2018 року (а.с.41-42).

В судовому засіданні по розгляду справи по суті 10.03.2021 року відповідач ОСОБА_3 у вступному слові позовні вимоги визнав частково на суму 29190 грн. 14 коп., зазначивши про те, що за договором позики від 17.09.2008 року він отримав від позивача ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 25000,00 грн., а тому інфляційні втрати та три проценти річних мали нараховуватись саме на вказану суму, а не на 50000,00 грн., яких він не отримував.

Представник відповідача - адвокат Островерхий Г.М. в судовому засіданні зазначив про часткове визнання відповідачем позову на суму 29190,14 грн. та на підтвердження вказаної суми надав до суду письмовий розрахунок, згідно якого: основний борг складає 25000,00 грн., три проценти річних - 1580,14 грн. та інфляційні втрати - 2610,00 грн. за період з 18.09.2018 року по 26.10.2020 року (а.с.82). Суду пояснив, що з урахуванням не виконання відповідачем обовязку з повернення позивачу позики в сумі 25000,00 грн. та заперечення отримання ним за договором позики грошових коштів в розмірі 50000,00 грн., а також початку періоду прострочення не з моменту укладення договору позики 17.09.2008 року, а з моменту невиконання зобовязання у встановлений в ньому строк, визначена позивачем ОСОБА_2 сума боргу відповідача в загальному розмірі 179523,93 грн. є необгрунтованою.

На виконання вимог п.2 ч.3 ст.265 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України) суд зазначає заяви та клопотання, що подавались під час судового розгляду справи.

Ухвалою суду від 17.12.2020 року згідно положень ч.ч.2, 3 ст.91, ст.92 ЦПК України задоволено заяву відповідача ОСОБА_1 про виклик та допит його в судовому засіданні як свідка (а.с.43, 57-58).

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, безпосередньо дослідивши письмові докази по справі та показання відповідача, допитаного як свідка, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Судом по справі встановлено, що 17.09.2008 року між позивачем ОСОБА_2 , як позикодавцем, та відповідачем ОСОБА_1 , як позичальником, був укладений договір позики, відповідно до умов якого (пункти 1, 2) позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передала у власність позичальникові гроші в сумі 50000 (п`ятдесят тисяч) грн. на строк до 17.09.2018 року. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору (а.с.25, 73).

Згідно умов договору позики сторони по справі домовились про те, що: договір позики є безпроцентним (підпункт «а» пункту 3); остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 17.09.2018 року (підпункт «б» пункту 3); виконання зобов`язання за договором має здійснюватися готівкою у межах АДРЕСА_1 за місцем реєстрації позикодавця, а також позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця (пункт 4); при неповерненні суми позики своєчасно, тобто до 17.09.2018 року, позикодавець має право вимагати повернення йому позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох відсотків від простроченої суми (пункт 6); після повернення боргу позикодавцем буде видано позичальнику власноручну розписку про одержання грошей, без якої борг вважається таким, що не повернутий (пункт 11) (а.с.25, 73).

На дату розгляду справи по суті належних письмових доказів на підтвердження повернення відповідачем ОСОБА_1 одержаної від позивача ОСОБА_2 суми позики повністю або частково, в тому числі, письмової розписки позивача, як позикодавця, про отримання нею особисто від позичальника грошей на виконання зобов`язання за договором позики від 17.09.2008 року, суду надано не було.

Відповідно до пункту 8 договору позики сторони взаємно підтвердили один одному те, що у момент укладення цього договору вони розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається ними у відповідності з їхньою справжньою волею, на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним) та не приховує інший правочин (не є удаваним) (а.с.25, 73).

Відповідно до пункту 15 договору позики сторони домовились, що цей договір вступає в силу і вважається укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження факту передачі грошей позичальник видає позикодавцеві розписку (а.с.25, 73 зворот).

Згідно розписки про отримання позики, датованої 17.09.2008 року, відповідач ОСОБА_1 підтвердив отримання в день складання цієї розписки від позивача ОСОБА_2 в повному обсязі в якості позики кошти в сумі 50000,00 грн. (а.с.72).

Судом також встановлено, що вказаний договір позики був нотаріально посвідчений 17.09.2008 року державним нотаріусом Устинівської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Лисогором О.А. та зареєстрований в реєстрі за №1-1456, складений у трьох примірниках, один з яких призначається для зберігання у справах Устинівської районної державної нотаріальної контори, а два інші для позикодавця та позичальника (пункт 20) (а.с.25, 73 зворот).

Згідно наданого позивачем розрахунку відсотків за користування грошовими коштами за договором позики від 17.09.2008 року, сума відсотків за період з 17.09.2008 року по 26.10.2020 року складає 18163, 93 грн., виходячи із суми боргу - 50000,00 грн., кількості днів - 4423 та відсоткової ставки - 3% (а.с.8).

Згідно наданого позивачем розрахунку інфляційних збитків за договором позики від 17.09.2008 року, сума інфляційних збитків за період з 17.09.2008 року по 26.10.2020 року складає 111360,00 грн., виходячи із суми боргу - 50000,00 грн. та сукупного індексу інфляції - 322,72 (а.с.9-10).

В судовому засіданні 10.03.2021 року в порядку ст.ст.92, 230 ЦПК України, як свідок, був допитаний відповідач ОСОБА_1 , який дав суду показання про відомі йому обставини справи.

Так, відповідач дав суду показання про те, що 17.09.2008 року між ним та позивачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, посвідчений нотаріусом Лисогором. Вказаний договір із зазначенням в ньому суми позики 50000,00 грн., був ним особисто прочитаний та підписаний. Однак за цим договором він отримав від позивача грошові кошти частково, а саме в сумі 25000,00 грн.. Не думав про повернення вказаної суми, оскільки в рахунок погашення боргу передав позивачу в користування належну йому земельну ділянку. Позики в сумі 50000,00 грн. він від позивача не отримував і підписав договір вважаючи, що решту грошових коштів йому буде виплачено пізніше. Одночасно зазначив про відсутність будь-яких домовленостей між ним та позивачем про отримання зазначеної в договорі суми позики частинами. Підтвердив належність йому підпису та власноручне написання ним прізвища, імені та по батькові після нього у розписці про отримання позики від 17.09.2008 року, однак з приводу заповнення ним інших відомостей у розписці не впевнений, з огляду на те, що це міг бути як він, так і його дружина.

Виконуючи приписи ч.1 ст.264, ч.4 ст.265 ЦПК України та даючи мотивовану оцінку аргументам, наведеним учасниками судового процесу, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, в тому числі вирішуючи питання про те, чи було порушено право позивача, за захистом якого вона звернулась до суду, а також доказам, якими вони підтверджуються, зазначаючи норми права, які були застосовані судом та мотиви їх застосування, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) способом захисту цивільного права та інтересу, крім інших, може бути примусове виконання обовязку в натурі.

Поняття договору позики визначено ст.1046 ЦК України, за змістом якої за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своєю юридичною природою договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів закріплена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказаний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року в справі №6-50цс16, а також у постановах Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі №383/187/15-ц, від 25.05.2020 року у справі №344/20332/14-ц, та відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обовязок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Судом по справі встановлено, що відповідно до пункту 1 договору позики, укладеного між сторонами 17.09.2008 року, відповідач по справі ОСОБА_1 , як позичальник, отримав від позивача ОСОБА_2 , як позикодавця, а остання передала у його власність, грошові кошти в сумі 50000 грн..

При цьому пунктом 2 вказаного договору позики передбачено, що передачу грошей здійснено до підписання договору.

Факт передачі позивачем ОСОБА_2 , як позикодавцем, грошових коштів у вказаному вище розмірі відповідачу ОСОБА_1 , як позичальнику, а, отже, і укладення договору позики, підтверджується письмовою розпискою останнього про отримання позики в сумі 50000,00 грн., датованою 17.09.2008 року.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.ч.1 та 2 ст.207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст.1047 ЦК України).

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ч.1 ст.209 ЦК України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси, крім іншого, вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо).

Згідно положень ст.43 Закону України «Про нотаріат» не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб її учасників або їх уповноважених представників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії.

Нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса (ч.2 ст.45 Закону України «Про нотаріат»).

З огляду на викладене, суд вважає встановленою обставину підписання договору позики від 17.09.2008 року особисто сторонами по справі, оскільки зі змісту вказаного договору вбачається, що він посвідчений державним нотаріусом Устинівської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Лисогором О.А. та підписаний сторонами у присутності державного нотаріуса, особи яких встановлено.

Обставина підписання 17.09.2008 року договору позики та розписки про отримання від позивача ОСОБА_2 позики в сумі 50000,00 грн. була безпосередньо підтверджена відповідачем ОСОБА_1 в судовому засіданні по розгляду справи по суті.

Таким чином, з урахуванням того, що факт підписання договору позики сторонами, якими є відповідно позикодавець ОСОБА_2 та позичальник ОСОБА_1 засвідчений нотаріально, і відповідачем під час розгляду справи беззаперечно визнана обставина підписання ним особисто 17.09.2008 року як зазначеного договору, так і розписки про отримання позики, без надання суду належних та допустимих доказів на спростування цієї обставини, в тому числі шляхом заявлення клопотання про призначення судом почеркознавчої експертизи з метою ідентифікації підпису позичальника в договорі позики та (або) розписці, суд, виходячи з приписів ст.ст.207, 640, 1046 ЦК України, п.15 договору позики від 17.09.2008 року, приходить до висновку, що вказаний договір позики є укладеним та згідно зі ст.629 ЦК України є обовязковим для виконання сторонами.

При цьому даючи оцінку наведеним відповідачем ОСОБА_1 у вступному слові запереченням з приводу отримання ним від позивача ОСОБА_2 за договором позики від 17.09.2008 року грошових коштів в сумі 50000,00 грн. та наданим відповідачем в порядку ст.92 ЦПК України показанням про отримання від позивача в позику саме 25000,00 грн., суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Як вбачається із наданої позивачем розписки про отримання позики, оригінал якої був безпосередньо досліджений судом, відповідач по справі ОСОБА_1 підтвердив отримання ним в повному обсязі в день складення цієї розписки (17.09.2008 року) від позивача ОСОБА_2 в якості позики 50000,00 грн., що повністю узгоджується зі змістом пунктів 1 та 15 укладеного між сторонами та нотаріально посвідченого договору позики від 17.09.2008 року щодо грошової суми, переданої у власність відповідача, як позичальника, та надання останнім на підтвердження даного факту позивачу, як позикодавцю, письмової розписки.

З огляду на викладене, отримання відповідачем ОСОБА_1 від позивача ОСОБА_2 за договором позики від 17.09.2008 року грошових коштів в сумі саме 50000,00 грн. підтверджується належними письмовими доказами, які в своїй сукупності є достатніми для спростування доводів відповідача про передачу йому позивачем за укладеним договором позики лише 25000,00 грн..

При цьому беручи до уваги наданий позивачем ОСОБА_2 під час судового провадження оригінал розписки про отримання позики та оцінюючи його як належний доказ на підтвердження заявлених нею до відповідача вимог, суд виходить з наступного.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі, свободи у наданні ними доказів та доведення перед судом їх переконливості є однією з конституційних гарантій, передбачених ст.129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, і у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи, а тому дотримання принципу справедливості судового розгляду слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

За змістом ч.3 ст.12, ч.ч.1, 5 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, такими засобами: як письмові докази (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З огляду на викладене, письмова розписка про отримання позики, яка була подана позивачем 04.02.2021 року на підтвердження отримання відповідачем ОСОБА_1 за договором позики від 17.09.2008 року грошових коштів в сумі 50000,00 грн., безпосередньо містить інформацію про обставини, що входять до предмета доказування, та в сукупності з нотаріально посвідченим договором позики має суттєве (вирішальне) значення для правильного вирішення спору та ухвалення справедливого судового рішення за результатами розгляду даної цивільної справи, внаслідок чого суд, з урахуванням виконання позивачем вимог ч.9 ст.83 ЦПК України щодо надання копії розписки представнику відповідача та відсутності поданої відповідачем після цього заяви про наявність у нього сумнівів з приводу достовірності даного доказу, бере оригінал розписки про отримання позики від 17.09.2008 року до уваги при встановленні фактичних обставин справи та змісту спірних правовідносин сторін.

Даний висновок суду відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом в постанові від 22.01.2020 року у справі №387/193/19, та відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Разом з тим, надані відповідачем ОСОБА_1 в судовому засіданні під час його допиту, як свідка, показання про отримання ним від позивача в позику 25000,00 грн. не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом абз.2 ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до положень ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 02.09.2020 року у справі №569/24347/18).

Доказів існування на час укладення договору позики обставин, за яких положення ст.1051 ЦК України не підлягають застосуванню (зокрема, укладення договору під впливом обману, насильства чи тяжкої обставини) відповідачем та його представником під час судового розгляду справи надано не було.

Натомість відсутність зазначених обставин безпосередньо підтверджується змістом п.8 нотаріально посвідченого договору позики від 17.09.2008 року, достовірність якого, як письмового доказу, під час судового розгляду справи відповідачем спростована не була.

На підставі викладеного, враховуючи укладення договору позики від 17.09.2008 року в письмовій формі, надані відповідачем ОСОБА_1 під час його допиту в судовому засіданні, як свідка, показання про одержання ним від позивача ОСОБА_2 , як позикодавця, грошових коштів в сумі 25000,00 грн., не можуть бути допустимим доказом на підтвердження одержання ним від позивача ОСОБА_2 , як позикодавця, грошових коштів в меншій сумі, ніж визначено договором позики, внаслідок чого вказані показання не приймаються судом до уваги при вирішенні спору.

Таким чином, суд вважає безпідставним посилання відповідача ОСОБА_1 на отримання ним від позивача ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 25000,00 грн., оскільки вказана обставина не була підтверджена відповідачем та його представником належними та допустимими в розумінні ст.ст.76, 77, 78 ЦПК України доказами, а наявність нотаріально посвідченого договору позики, укладеного в письмовій формі, та підписаної відповідачем ОСОБА_1 боргової розписки, свідчить про отримання ним від позивача ОСОБА_2 позики в розмірі 50000,00 грн., підтверджуючи тим самим як факт укладення договору позики, так і його предмет.

Письмових доказів (зокрема, розписки) на підтвердження факту повернення відповідачем отриманих в позику грошових коштів як частково, так і у повному обсязі (ч.1 ст.545 ЦК України) суду під час розгляду справи надано не було, що з урахуванням змісту пункту 11 договору позики від 17.09.2008 року, свідчить про невиконання відповідачем, як позичальником, свого зобовязання з повернення позики.

З огляду на фактичні обставини справи, встановлені судом на підставі письмових доказів - укладеного між сторонами та нотаріально посвідченого договору позики від 17.09.2008 року, презумпція правомірності якого не була спростована під час судового розгляду допустимими засобами доказування, та розписки про отримання відповідачем від позивача в якості позики грошових коштів сумі 50000,00 грн., суд приходить до висновку про те, що звернення позивача по справі ОСОБА_2 , як позикодавця, до суду з позовом про захист свого порушеного права на отримання від відповідача ОСОБА_1 , як позичальника, наданих йому за договором позики грошових коштів, шляхом їх стягнення з відповідача на її користь, здійснено у конкретний спосіб, визначений ЦК України, та обумовлене невиконанням відповідачем ОСОБА_1 умов укладеного між ним та позивачем договору позики щодо повернення суми позики у розмірі та в строки, передбачені ним.

Разом з тим, встановивши невиконання відповідачем ОСОБА_1 умов договору позики від 17.09.2008 року щодо повернення отриманої суми позики у визначений в ньому строк, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 про стягнення з відповідача боргу за вказаним договором в сумі 179523 грн. 93 коп., з яких: 50000 грн. 00 коп. - основний борг, 18163 грн. 93 коп. - 3% річних від простроченої суми та 111360 грн. 00 коп. - інфляційні втрати, підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається зі змісту п.1 договору позики, укладеного сторонами 17.09.2008 року, позивач ОСОБА_2 , як позикодавець, передала у власність відповідачу ОСОБА_1 , як позичальнику, грошові кошти в сумі 50000,00 грн. на строк до 17.09.2018 року.

Остаточний розрахунок щодо повернення суми позики також мав бути здійснений не пізніше 17.09.2018 року (підпункт «б» пункту 3 договору).

Крім того, в пункті 6 вказаного договору позики сторони узгодили строк, до закінчення якого сума позики вважається повернутою своєчасно, а саме: до 17.09.2018 року.

Відповідно до положень ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Таким чином, з урахуванням того, що строк виконання відповідачем ОСОБА_1 свого обовязку з повернення отриманої від позивача суми позики був встановлений в укладеному між сторонами по справі договорі позики з посиланням на конкретну календарну дату - до 17.09.2018 року, суд приходить до висновку про необґрунтованість наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних збитків, починаючи саме з 17.09.2008 року, тобто з дня укладення договору позики, з огляду на те, що прострочення відповідача, як боржника, розпочалось з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, тобто з 18.09.2018 року.

Таким чином, саме з 18.09.2018 року у відповідача по справі ОСОБА_1 виник обов`язок з повернення позивачу суми позики за договором від 17.09.2008 року та сплати інших платежів відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц, передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення судового рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

За вказаних обставин, враховуючи на підставі ч.4 ст.263 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц щодо застосування відповідних норм права до спірних правовідносин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 за договором позики від 17.09.2008 року 3% річних від простроченої суми, що становить 3719 грн. 18 коп., згідно з наступним розрахунком: 50000 грн. 00 коп. (сума боргу) х 905 днів (період з 18.09.2018 року по 10.03.2021 року) х 3 : 100 : 365 = 3719 грн. 18 коп..

Отже, позовна вимога про стягнення з відповідача ОСОБА_1 3% річних за договором позики від 17.09.2008 року підлягає задоволенню частково в сумі 3719 грн. 18 коп..

З огляду на визначений ч.2 ст.625 ЦК України період, за який має обчислюватись індекс інфляції у разі прострочення боржником виконання грошового зобов`язання (весь час прострочення) та наведену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц загальну кількість днів прострочення, яка має рахуватись від дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання і до дня ухвалення судового рішення, судом при вирішенні спору здійснюється розрахунок інфляційних втрат, виходячи саме з такого періоду часу.

Відповідно до висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 року у справі №6-284цс17 та постанові Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі №638/10417/15-ц, норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Відповідно до наведеної у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 року у справі №910/13071/19 методики розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання у разі, якщо час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями), то за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

З урахуванням викладеного, при визначенні розміру інфляційних втрат, судом не береться до уваги індекс інфляції за вересень 2018 року.

Визначаючи розмір інфляційних втрат за період з жовтня 2018 року по 10.03.2021 року (період прострочення) суд також керується рекомендаціями, викладеними в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 року №62-97.

Разом з тим, з урахуванням дати початку прострочення зобов`язання 18.09.2018 року та відсутності оприлюдненого індексу інфляції за лютий та березень 2021 року на офіційному сайті Державної служби статистики України та Міністерства фінансів України на дату судового розгляду справи, суд при визначенні розміру інфляційних втрат враховує індекс інфляції по січень 2021 року включно.

Таким чином, інфляційні втрати відповідно до суми боргу в розмірі 50000 грн.00 коп. за період прострочення з 18.09.2018 року по січень 2021 року складають 7500 грн. 00 коп. (50000 грн.00 коп. х 1,150 (1,039 х 1,041 х 1,05 х 1,013) - 50000 грн.00 коп.), де:

1,039 - сукупний індекс інфляції за жовтень, листопад та грудень 2018 року, розрахований за формулою: (101,7% :100) х (101,4% :100) х (100,8% :100);

1,041 - сукупний індекс інфляції за 2019 рік, розрахований за формулою: 104,1% (річний індекс інфляції за 2019 рік) : 100;

1,05 - сукупний індекс інфляції за 2020 рік, розрахований за формулою: 105,0% (річний індекс інфляції за 2020 рік) : 100;

1,013 - індекс інфляції за січень 2021 року, розрахований за формулою: 101,3% : 100.

Отже, позовна вимога про стягнення з відповідача ОСОБА_1 інфляційних втрат за договором позики від 17.09.2008 року підлягає задоволенню частково в сумі 7500 грн. 00 коп..

Таким чином, за договором позики від 17.09.2008 року на користь позивача ОСОБА_2 з відповідача по справі ОСОБА_1 підлягає стягненню сума основного боргу - 50000 грн. 00 коп., 3% річних від простроченої суми - 3719 грн. 18 коп. та інфляційні втрати в сумі 7500 грн. 00 коп., а всього грошові кошти в загальному розмірі 61219 грн. 18 коп..

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач по справі ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною вимогою про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на її користь грошових коштів за договором позики в загальному розмірі 179523 грн. 93 коп., за яку позивачем було сплачено судовий збір за ставкою 1% від ціни позову, а саме: 1796 грн. 00 коп., що підтверджується оригіналом квитанції №35 від 03.11.2020 року (а.с.1).

З огляду на часткове задоволення судом позовних вимог, з відповідача по справі ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь позивача по справі ОСОБА_2 грошові кошти по сплаті судового збору в розмірі 612 грн. 45 коп. (1796 грн. 00 коп. (100%) - 1183 грн. 55 коп. (65,899153%), при цьому 65,899153% = 118304 грн. 75 коп. (сума, в стягненні якої позивачу було відмовлено), які були сплачені позивачем при подачі ним позову до суду та підтверджені належним письмовим доказом по справі.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України).

За змістом ч.2 ст.137 ЦПК України витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у зв`язку з чим розмір таких витрат, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Судом встановлено, що на підтвердження розміру понесених позивачем ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, представником позивача були надані: 1) договір на представництво та надання правової допомоги від 30.10.2020 року, укладений між позивачем ОСОБА_2 , як клієнтом, та адвокатом Гончаренком В.О., згідно якого вартість правової допомоги складає: за виготовлення заяви по суті справи - в сумі 1500,00 грн., представництво інтересів клієнта в суді (за участь адвоката в одному судовому засіданні) - в сумі 1500,00 грн., витрати адвоката за одну поїздку з робочого місця до Устинівського районного суду Кіровоградської області - в сумі 300,00 грн.; 2) акт надання правової допомоги за період з 30.10.2020 року по 10.03.2021 року та розрахунок вартості наданої правової допомоги від 10.03.2021 року, згідно яких клієнтом у справі №403/396/20 понесені витрати в сумі 3000,00 грн., з яких: 30.10.2020 року - 1500,00 грн. (вартість усної консультації, підготовка документів та їх копій, необхідних для пред`явлення позовної заяви, складання заяви по суті); 10.03.2021 року - 1500,00 грн. (участь адвоката у судовому засіданні); 3) копію титульного аркушу розрахункової книжки адвоката Гончаренка В.О. (серія ААКЄ з №075301 першого бланка) та розрахункову квитанцію із неї (серія ААКЄ №075327) про оплату позивачем ОСОБА_2 послуг адвоката згідно договору від 30.10.2020 року в сумі 3000 грн. 00 коп. (а.с.84-88).

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги вимоги ч.4 ст.137 ЦПК України, суд приходить до висновку про те, що розмір витрат позивача ОСОБА_2 на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю даної справи, обсягом наданих адвокатом послуг та часом, витраченим на їх виконання, виходячи з підготовки адвокатом позовної заяви та здійснення ним представництва інтересів позивача під час розгляду справи по суті в одному судовому засіданні тривалістю більше півтори години (а.с.89-93).

Відповідачем та його представником в судовому засіданні не було заявлено клопотання про зменшення суми витрат позивача на оплату правничої допомоги адвоката з огляду на їх неспівмірність із складністю виконаної адвокатом роботи, її обсягом і витраченим часом та підтверджено про відсутність у них заперечень щодо вартості наданих адвокатом послуг.

Одночасно з цим представником відповідача зазначено про необхідність розподілу понесених позивачем витрат на правову допомогу пропорційно до розміру позовних вимог (суми заборгованості), що визнається відповідачем ОСОБА_1 ..

На підставі викладеного, приймаючи до уваги обгрунтованість понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та відповідність наданих адвокатом послуг і їх вартості критеріям реальності та розумності, суд, з урахуванням часткового задоволення позову, приходить до висновку про необхідність здійснення розподілу зазначених витрат відповідно до положень ч.2 ст.137, п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України та стягнення з відповідача по справі ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 грошових коштів на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1023 грн. 03 коп. (3000 грн. 00 коп. (100%) - 1976 грн. 97 коп. (65,899153%), при цьому 65,899153% = 118304 грн. 75 коп. (сума, в стягненні якої позивачу було відмовлено).

Питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем ОСОБА_1 , судом відповідно до положень ст.141 ЦПК України не вирішується за відсутності поданих відповідачем та його представником доказів на підтвердження їх здійснення.

Керуючись ст.ст.2, 3, 5, 12, 13, 76, 77, 78, 81, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263, 265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики задоволити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики, укладеним між ними 17 вересня 2008 року, в розмірі 61219 грн. 18 коп. (шістдесят одна тисяча двісті девятнадцять гривень вісімнадцять копійок).

В задоволенні позовних вимог в іншій частині - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 в порядку розподілу судових витрат судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 612 грн. 45 коп. (шістсот дванадцять гривень сорок пять копійок).

Стягнути із ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 в порядку розподілу витрат, пов`язаних з розглядом справи, витрати на професійну правничу допомогу, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 1023 грн. 03 коп. (одна тисяча двадцять три гривні три копійки).

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п.п.15.5 п.15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції може бути подана до Кропивницького апеляційного суду або через Устинівський районний суд Кіровоградської області.

Повне рішення суду складено 15 березня 2021 року.

Суддя С.Ю.Атаманова