Провадження № 2/643/4675/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2021 року Московський районний суд у м. Харкові у складі: головуючого - судді Майстренко О.М., при секретарі Сілаєвій Е.О. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Крижанівського Миколи Валентиновича про забезпечення позову,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 в особі представника адвоката Крижановського Миколи Валентиновича звернулася до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту», Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Вахрушева Ольга Олександрівна про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Разом з позовною заявою представником позивача адвокатом Крижановським Миколою Валентиновичем було подано заяву про забезпечення позову шляхом заборонити вчинення реєстраційних дій стосовно квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 39,3 кв.м, житловою площею 19,7 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

В обґрунтування заяви про забезпечення позову представник позивача зазначив, що реєстрація права власності за №42638222 від 18.06.2021 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 39,3 кв.м, житловою площею 19,7 кв.м. за товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» , індексний номер 5889951, була здійснена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрущевою О.О. з порушенням встановленої процедури. Іпотекодержателем вже було використано судовий та позасудовий спосіб звернення на предмет іпотеки квартиру. Також в обґрунтування вказує, що на даний час діє Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який захищає іпотекодавців та забороняє стягнення предмету іпотеки в бідь-який спосіб в тому числі звернення предмету іпотеки шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову мають бути спів мірними із заявленими позивачем вимогами.

Заява про забезпечення позову розглядається судом, не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 153 ЦПК України).

Як роз`яснено в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки сторони позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 вказаної Конвенції передбачено, зокрема, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі Пантелеєнко проти України (п. 77, Заява № 11901/02) зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2004 у справі Шмалько проти України (п. 43, Заява № 60750/00) наголосив, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду ("Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997).

Згідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При цьому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборонити вчинення реєстраційних дій стосовно квартири, позивачем враховано співмірність із заявленими позовними вимогами.

Вирішуючи питання про необхідність застосування зустрічного забезпечення суд виходить з того, що, на час вирішення клопотання про забезпечення позову, у суду відсутні відомості про існування визначених ч. 3 ст. 154 ЦПК України обставин, за наявності яких, суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення.

Зазначене не перешкоджає учасникам справи, за наявності підстав, в порядку ст. 156 ЦПК України звернутися до суду з заявою про заміну виду забезпечення позову або в порядку ст. 158 ЦПК України про скасування заходів забезпечення позову.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. Відповідна ухвала суду виконується в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

З огляду на наведені обставини, враховуючи наявність між сторонами спору стосовно квартири з урахуванням обставин справи та ймовірності здійснення відчуження спірного майна, що, в свою чергу, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання в майбутнього рішення суду в разі задоволення позову, суд приходить до висновку про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-яких реєстраційних дії щодо квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 39,3 кв.м, житловою площею 19,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01

Таким чином, заявлені вимоги про забезпечення позову є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149 - 153 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Крижановського Миколи Валентиновича про забезпечення позову - задовольнити.

Заборонити вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 39,3 кв.м, житловою площею 19,7 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Відповідно до ч.1 ст.157 ЦПК України, ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Ухвала про забезпечення позову має силу виконавчого документу відповідно до ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження».

Копію ухвали направити позивачу для відома та відповідачу для відома та виконання до Департаменту реєстрації Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н Павлівський, 4) та Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (61005, м. Харків, майдан Захисників України, 7/8).

Дана ухвала відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчим документом та підлягає пред`явленню до примусового виконання протягом трьох років з дня її постановлення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали (враховуючи положення п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України).

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Суддя Майстренко О.М.