Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.06.2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:
головуючого судді Бедьо В.І.
за участю секретаря судових засідань Пазяк С.М.
розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Закарпатського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання нанесення моральної шкоди під час протиправних дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому ставить наступні вимоги: визнати нанесення моральної шкоди ОСОБА_1 внаслідок жорстокого поводження під час вчинення протиправних дій та бездіяльності посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень шляхом списання з казначейського рахунку ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Поданий позов ОСОБА_1 обґрунтовує наступним.
Позивач з 1992 року по 2013 рік проходив військову службу на офіцерських посадах в Збройних Силах України. 03.12. 2013 року позивача було звільнено з військової служби в запас за станом здоров`я, а 30.12. 2013 року виключено зі списків особового складу.
ОСОБА_1 отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та інших осіб». З березня 2014 року перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 як особа з інвалідністю внаслідок війни.
В березні 2020 року позивач звернувся із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 про підготовку та надання до ПФУ в Закарпатській області оновленої довідки про розмір його грошового забезпечення станом на 05.03.2019 рік у відповідності до вимог ст. ст. 43, 63 Закону України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та інших осіб».
Листом від 01.04.2020 року № 1937 ІНФОРМАЦІЯ_3 відмовив позивачу у наданні довідки про розмір грошового забезпечення позивача.
На думку позивача вказаними діями Закарпатський ОВК самовільно позбавив його належної такому за законом грошової суми, тобто незаконно позбавив його «права власності», чим порушив ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
02.07.2020 року позивач ОСОБА_1 повторно звернувся до відповідача відносно довідки про розмір грошового забезпечення, однак листом Закарпатського ОВК від 31.07.2020 року за № 4550 позивачу було повторно відмовлено у його заяві. Вказані дії(бездіяльність ) відповідача ОСОБА_1 вважає жорстоким поводженням, які призвели позивача, як людини з інвалідністю війни другої групи, ветерана військової служби, до моральних страждань.
Позивач звертає увагу на те, що вказані вище незаконні дії відповідача встановлені судовим рішенням у справі № 304/1924/13-а, яке відповідно доводить, що протиправною поведінкою відповідача на ОСОБА_1 покладено додатковий тягар щодо необхідності відстоювання (поновлення) своїх прав та законних інтересів).
27.07.2020 року позивач скерував на адресу відповідача скаргу на вказані протиправні дії , у відповідь на яку отримав лист № 5064 від 27.08.2020 року, який на переконання ОСОБА_1 став переконливим доказом ігнорування всіх прав позивача.
У зв`язку вказаними діями відповідача ОСОБА_1 для відновлення своїх порушених прав та інтересів був змушений був звернутися з позовом до Закарпатського окружного адміністративного суду, який рішенням від 08.10.2020 року у справі за № 260/2877/20 повністю задовольнив вимоги позивача та визнав протиправними дії Закарпатського ОВК і тільки після ухвалення вказаного судового рішення ОСОБА_2 2020 року нарешті виконав свої безпосередні обов`язки за призначенням та надав довідку за № 16922 про розмір грошового забезпечення позивача.
Таким чином на переконання позивача протягом восьми місяців Закарпатське ОВК вчиняло жорстоке поводження відносно нього і вказані вище свавільні дії відповідача сприяли виникненню у позивача моральних страждань, порушили відчуття благополуччя, нанесли шкоду здоров`ю(болі в серці, стенокардію, гіпертонію), як наслідок позивач потребував тривалий час для відновлення та поніс додаткові витрати у зв`язку з лікуванням.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 27.04.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за загальними правилами позовного провадження.
21.05.2021 року відповідач по справі подав відзив на позов, у якому просить повністю відмовити у позовних вимогах. Свою правову позицію відповідач обґрунтовує тим, що обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги є такими, що не відповідають дійсності та не підтверджені жодними належними доказами. Так сторона відповідача вважає, що ОСОБА_1 не надав прямих доказів наявності передбачених ст.ст. 23, 1167 України підстав відшкодування відповідачем моральної шкоди. Відповідач зазначив, що не надавши ОСОБА_1 оновленої довідки про розмір його грошового забезпечення відповідач діяв на той час в межах повноважень, визначених відповідними нормативними правовими актами і не міг робити те, що не передбачено чинним законодавством. Також звертає увагу на те, що у листопаді 2020 року ІНФОРМАЦІЯ_4 до ГУ ПФУ в Закарпатській області на виконання судового рішення № 260/2877/20 від 08.10. 2020 року було надано позивачу нову довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 для здійснення перерахунку його пенсії з 01.04.2019 року, тобто без втрати позивачем його майнових прав. Сторона відповідача заперечує факт жорстокого поводження з позивачем і не вважає, що листи, якими позивачу відмовлено в наданні довідок такими, що будь-якими чином могли б дискредитувати ОСОБА_1 , як особу. Також відповідач вважає, що рішення у справі № 304/1924/13-а жодним чином не стосується даного позову про відшкодування моральної шкоди, оскільки грошову компенсацію за речове майно у сумі 9822, 83 грн. йому було виплачено, а вказана справа відноситься до типових справ. Крім того відповідач вважає, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що стан здоров`я позивача погіршився саме у вказаний ОСОБА_1 період, з врахуванням того, що ОСОБА_1 має інвалідність, відтак відповідач вважає, що в даному випадку відсутній причинно-наслідковий зв`язок між шкодою здоров`ю позивача і діями посадових осіб Закарпатського ОВК.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 28.05.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 29.06.2021 року Ужгородським міськрайонним судом замінено відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 на його правонаступника Закарпатський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.
В судове засідання сторони не з`явилися, однак подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.
З огляду на те, що сторонами висловлена правова позиція по суті спору, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі на підставі наявних у справі письмових матеріалів.
Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши всі докази, на які вказують сторони по справі, встановив наступні обставини та правововідносини.

ОСОБА_1 у позовній заяві зазначає, що йому була завдана моральна шкода державним органом - ІНФОРМАЦІЯ_5 правонаступником прав і обов`язків якого відповідно виступає Закарпатський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки внаслідок безпідставних відмов в наданні довідки про розмір грошового збезпечення, що вимагало від позивача додаткових зусиль для відновлення своїх законних прав, в тому числі звернення до суду з позовом та до лікарів.
В якості доказів зазначених у позові обставин ОСОБА_1 надав суду копії заяв від 26.03.2020 року та 02.07.2020 року, з якими останній звертався до відповідача про підготовку та надання до ПФУ в Закарпатській області оновленої довідки про розмір його грошового забезпечення станом на 05.03.2019 рік у відповідності до вимог ст. ст. 43, 63 Закону України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та інших осіб» для перерахунку розміру його пенсійного забезпечення відповідно до тарифної сітки, розрядів і коефіцієнтів посадових окладів.
Як вбачається з матеріалів справи відповідач листами № 1937 від 01.04.2020 року та № 4550 від 31.07.2020 року відмовив ОСОБА_1 у задоволенні поданих ним заяв.
Не погоджуючись з такими діями відповідача ОСОБА_1 27.07.2020 року звертався до відповідача зі скаргою, яка була розглянута відповідачем у відповідності до ст. 15 ЗУ «Про звернення громадян» та листом № 5064 від 27.08.2020 року було роз`яснено підстави відмови у складанні та направленні до ГУ Пенсійного фонду України в Закарпатській області запитуваної у зверненні довідки та повідомлено про можливість оскарження відповіді в судовому порядку.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року у справі і № 260/2877/20 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 код НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності незаконною, зобов`язання вчинити дії та визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови у підготовці та наданні до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області оновленої довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 05.03.2019 року відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", із зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, для обчислення та перерахунку основного розміру пенсії з 01.04.2019 року; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області нову довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 05.03.2019 року відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", статті 9 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та х урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, які виплачувалися перед звільненням з військової служби для проведення з 01.04.2019 року перерахунку основного розміру пенсії.

Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що з дня набрання чинності судовим рішення у адміністративній справі № 826/3858/18 виникли підстави для перерахунку пенсії позивача з урахуванням розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням та відсоткової надбавки за вислугу років, а також усіх належних йому додаткових видів грошового забезпечення, тобто виходячи з розміру усіх складових, розрахованих згідно з постановою № 704 відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону №2262-ХІІ та статті 9 Закону № 2011-ХІІ.Зважаючи на це, дії відповідача, вчинені в частині відмови позивачу у підготовці та наданні до ГУ ПФУ оновленої довідки про розмір його грошового забезпечення станом на 05.03.2019 року визнані неправомірними, оскільки впливали на розмір його грошового забезпечення під час перебування на пенсії.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відшкодування шкоди є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, застосування якого можливе за наявності наявність усіх його елементів: протиправна поведінка; шкода, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина або незалежно від вини у випадках, передбачених ст.ст.1173, 1174 ЦК України.

Таким чином, суд вважає за необхідне при розгляді даної справи керуватися ст. 1173 ЦК України, відповідно до положень якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статті 1173 і 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують обов`язкової наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про відшкодування шкоди.

З урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16, статей 21, 1173, 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади чи посадової особи до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу чи посадової особи, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Необхідність довести наявності цих умов покладено на позивача, який звернувся до суду з відповідним позовом.

Так, в даному випадку адмінстартивними судом встановлено, що дії відповідача до позивача були неправомірними.

Згідно положень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Загальні підходи по відшкодуванню моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року (справа № 464/3789/17), в якій суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52).

Відсутність наслідків у формі розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (Рисовський проти України, № 29979, пункти 86, 89, від 20.10.2011 року, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, пункт 71, від 22.11.2005 року).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України, шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 (справа № 464/3789/17).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Проаналізувавши всі фактичні обставини справи суд погоджується з доводами позивача, що дії відповідача, які адміністративним судом визнані неправомірними, могли негативно вплинути на емоційний стан позивача, нанести моральної шкоди,адже йому довелося в судовому порядку відстоювати свої законні права, певний час відмова в отриманні довідки впливала на його грошове забезпечення, з врахуванням також тієї обставини, що ОСОБА_1 відноситься до вразливої категорії населення, як особа з інвалідністю внаслідок війни.

Разом з тим надавши оцінку доводам позивача щодо наявності в діях відповідача рис жорстокого поводження, суд виходить із наступного.

Статтею 3 ЄКПЛ охоплюються різновиди неналежного поводження з людиною. Але на противагу статті 1 Конвенції ООН, стаття 3 ЄКПЛ не містить жодних ознак, які визначали б неналежне поводження, і Суд, таким чином, розширює сферу її дії та здійснює кваліфікацію такого поводження, зважаючи на обставини конкретної справи, тривалість та інтенсивність неправомірного поводження, психічні і фізичні якості, стать і вік потерпілого тощо. Але для того, щоб порушення статті 3 було констатовано, таке поводження повинно досягти «мінімального рівня жорстокості». Та знову ж таки, єдиних усталених критеріїв визначення цієї межі не існує. Отже заборонене поводження за статтею 3 ЄКПЛ може поділятися на різновиди в залежності від тяжкості та інтенсивності завданих страждань, обставин конкретної справи, а також особистих характеристик потерпілого. Визначення Європейським судом конкретного виду поводження при винесенні рішення у справі, де констатується порушення статті 3 ЄКПЛ, є потрібним для призначення суми справедливої сатисфакції згідно зі статтею 41 Конвенції.

В світлі практики Європейського суду та встановлених судом обставин суд не знаходить жодних доказів жорстокого поводження відповідача до позивача.

Фактично єдиним доказом негативного впливу на здоровя ОСОБА_1 подано довідку від 10.09.2020 року, яку суд не вважає достатнім та належним доказом на підтвердження жорстокого поводження.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За таких обставин вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у сумі 100 000 грн . з тих підстав, що внаслідок доведення неправомірності прийнятих рішень у позивача були душевні страждання, втрати нормальних життєвих зв`язків, вважає надмірними та непропорційними.

Суд бере до уваги, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача із вимогами про надання довідки, однак тільки після ухвалення судового рішення відповідач виконав вимоги позивача.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем доведено факт протиправних дій відповідача щодо ненадання йому довідки про розмір його грошового забезпечення , відтак йому була завдана мінімальна моральна шкода.

Так, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17.

Що стосується розміру моральної шкоди, то відповідно до ч. 3 ст.23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За таких обставин суд приходить до переконання, що адекватне відшкодування моральної шкоди за порушення прав ОСОБА_1 , що встановлено судом, ставитиме розмір 5000 грн, і вказана сума є пропорційною і справедливою, співмірним розміром відшкодування з огляду на обставини справи та надані стороною докази.

З огляду на наведене, позов підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 21-23, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 178, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов - задовольнити частково.
Стягнути із Закарпатського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в загальному розмірі 5 000 (п`ять тисяч ) гривень.
У задоволенні інших вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду: В.І.Бедьо