Справа № 184/1864/20
Номер провадження 2/184/72/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 рокум. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Гукової Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Поліщук О.А.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Шаврової Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001, для листування: вул. Набережна Перемоги,50, м. Дніпро, 49094) до відповідача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги, згідно наданої заяви про зменшення позовних вимог, обґрунтовує тим, що між АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № б/н від 17.02.2012 року, відповідно до якого остання отримала кредит у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Оскільки відповідач не виконала своїх зобов`язань за кредитним договором, станом на 09.09.2020 року утворилась заборгованість у розмірі 31174,10 грн. У зв`язку з чим, позивач просить стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 2102,00 грн.

Представник позивача до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач та її представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, відповідач не підписував та не узгоджував, а тому останні не є частиною кредитного договору, на який посилається банк. Крім того, вказує, що позивач просить стягнути з неї проценти на підставі ст..625 ЦК України та пеню поза межами строку дії кредитного договору. Також зазначила, що із наданого банком розрахунку заборгованості, з урахуванням здійснених позивачем погашень, тіло кредиту сплачено відповідачем у повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у спосіб визначений ст..16 даного Кодексу.

У свою чергу, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема таким підставами є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст.1055 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Тобто, кредитний договір вважається укладеним, якщо сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов відповідно до норм чинного законодавства (статті 638, 1054, 1055, 1056 ЦК України).

У свою чергу згідно ст..634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як встановлено в судовому засіданні, між АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № б/н від 17.02.2012 року шляхом підписання відповідачем анкети-заяви та на умовах, які визначені останньою, відповідно до якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

При укладанні договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України.

Згідно дії ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже, підписавши 17.02.2012р. анкету-заяву, відповідач дав свою згоду на укладення кредитного договору з умовами, визначеними у даній анкеті-заяві.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як підтверджується матеріалами справи, зокрема виписками по рахунку, банк виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти у користування, шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок, які у свою чергу отримані відповідачем.

Разом з тим, як вказує позивач, відповідач отримані суми кредитних коштів вчасно не повернула, внаслідок чого в останнього виникла заборгованість, яка згідно наданого розрахунку заборгованості станом на 09.09.2020 рік становить 31174,10 грн., яка складається з: 29228,78 грн. заборгованість за тілом кредиту; 1945,32 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст..625 ЦК України.

Згідно виписки по рахунку відповідача, яка є первинним бухгалтерським документом та належним доказом на підтвердження здійснення господарської операції, вбачається користування відповідачем наданими кредитними коштами, у тому числі зняття готівки у банкоматах, здійснення оплати за придбані товари та використання опції «Оплата часинами», а також поповнення карткового рахунку відповідачем грошовими коштами через термінал самообслуговування, що у сукупності із підписаною анкетою-заявою свідчить про обов`язок відповідача повернути отримані у тимчасове користування кредитні кошти.

Наведені висновки суду повністю узгоджуються із позицією ВП ВС, яка висловлена у постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, провадження № 14-131цс19, де Суд вказав, що: « безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 18 лютого 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.».

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , останній 23.08.2016р. було максимально збільшено кредитний ліміт до суми 8000 грн.

Разом з тим, перевіривши правильність здійснених позивачем нарахувань, які наведені у розрахунку заборгованості, враховуючи досліджені у судовому засіданні первинні бухгалтерські документи, вбачається, що відповідачем 30.01.2017р. здійснено поповнення кредитного рахунку на суму 13930,00 грн., після чого залишок на кредитній картці особистих коштів позичальника становив 10270,12 грн. Отже, у відповідача станом на 30.01.2017р. була відсутня будь-яка заборгованість перед позивачем та більше того, на вказаній кредитній картці були наявні особисті кошти відповідача понад встановлений банком кредитний ліміт.

Разом з тим, відповідно до виписки по рахунку витрати ОСОБА_1 з 30.01.2017р. становили 52726,97 грн.

У той же час, відповідачем на погашення отриманих у кредит коштів внесено суму 51333,59 грн., різниця становить 1393,38 грн.

Крім того, як вбачається із виписки по рахунку, банком нараховувались та знімались за рахунок кредитного ліміту позичальника кошти на погашення комісії за зняття кредитних коштів, обслуговування кредитної картки та обслуговування кредитного ліміту, а також страхові платежі, що у своїй сукупності збільшувало суму основного боргу відповідача перед позивачем.

В обгрунтування правових підстав для здійснення відповідних нарахувань банк посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати комісій та страхових платежів та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Разом з тим, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату комісій та страхових платежів, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому слід зазначити, що згідно з частиною четвертою ст. 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд зважає на те, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що оскільки Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 07.10.2011р. шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді будь-які комісійні та страхові платежі.

За таких обставин, нарахування банком за період після 30.01.2017р. (дати відсутності у відповідача заборгованості та навпаки наявності переплати у сумі 10270,12 грн.) сум комісій та страхових платежів у розмірі 768,90 грн., які включені останнім до суми основного боргу відповідача, внаслідок чого була збільшена заборгованість за тілом кредиту, є необґрунтованим та безпідставним.

Наведене вище узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи №342/180/17, провадження № 14-131цс19, висловленими в постанові від 03 липня 2019 року.

При цьому суд враховує, що будь-яка наявна у відповідача перед банком заборгованість станом на 30.01.2017р. була погашена, що підтверджується випискою по рахунку відповідача.

З огляду на наведене, суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 624,48 грн.

Щодо заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, згідно ст..625 ЦК України, слід зазначити наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 наведено висновки про те, що відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Таким чином, за правомірне користування кредитними коштами (в межах строку дії кредитного договору) стягуються проценти на підставі частини першої статті 1048 ЦК України, а за неправомірне користування кредитними коштами (поза межами строку дії кредитного договору) - на підставі положень частини другої статті 625 ЦК України.

Наведені висновки повністю узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду під час розгляду справи № 921/387/18, висловленими в постанові від 16 березня 2021 року.

Як вбачається із матеріалів справи, термін дії останньої перевипущеної кредитної карти відповідача встановлений до - 02.21р., зважаючи на що строк дії кредитного договору на час звернення позивача з позовною заявою до суду не закінчився, а відтак станом на 09.09.2020р. (період зазначений позивачем щодо стягнення заборгованості) мало місце правомірне користування відповідачем наданими кредитними коштами, за що можуть стягуватись проценти на підставі частини першої статті 1048 ЦК України.

З огляду на наведене, вимога щодо стягнення 1945,32 грн. заборгованості по відсотках згідно ст..625 ЦК України до задоволення не підлягає.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 12, 95, 141, 263, 265, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 17.02.2012 року в сумі 624,48 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» сплачений судовий збір в сумі 32,27 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Орджонікідзевський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 12.07.2021р.

Суддя Орджонікідзевського міського суду Р. М. Гукова