Справа № 544/695/21
Номер рядка звіту 65
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

07 липня 2021 року м. Пирятин

Пирятинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого - судді Нагорної Н.В.,

за участі:

секретаря Киричевської В.М.,

учасників справи:

позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду по вул. Соборній, 41 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала, що відповідно до договору дарування від 18 березня 2003 року вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Окрім неї у вказаній квартирі зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2 . Відповідач не проживає у помешканні з 2007 року. Реєстрація ОСОБА_2 у належній їй квартирі порушує її право на володіння та користування, у зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити, суду надала пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Відповідач у судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заяви про розгляд справи за його відсутності від відповідача також не надходило.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, не подано відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі доказів, які додані до справи, та постановити заочне рішення.

Судом в порядку ст. 90, 230 ЦПК України для встановлення фактичних даних були допитані свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_4 , яка являється сусідкою позивачки, у судовому засіданні повідомила, що відповідача знає, але він в квартирі позивачки не проживає з 2006 чи з 2007 року.

Свідок ОСОБА_3 , який являється сусідом позивачки, повідомив, що позивачку та її доньок знає давно, а відповідача ніколи в будинку не бачив.

У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Суд, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Судом установлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до договору дарування від 18 березня 2003 року ОСОБА_1 належить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 5).

Згілно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №220465 від 25 березня 2003 року вищевказана квартира вцілому зареєстрована за ОСОБА_1 (а.с. 6).

Сторони не перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу від 17 травня 2010 року сторони розірвали шлюб (а.с. 10).

Відповідно до довідки квартального комітету № 17 від 29 квітня 2021 року у вказаній квартирі зареєстровані, окрім позивачки, її колишній чоловік ОСОБА_2 , який фактично не проживає у квартирі з травня 2007 року (а.с. 7).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Встановлено, що ОСОБА_2 за місцем реєстрації не проживає близько 14 років, тобто більше одного року, його речей у квартирі немає.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні Право власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За правилами ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини 1 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному власником.

Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік.

Пунктом 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Таким чином, оскільки відповідач, який є колишнім членом сім`ї власника квартири, понад один рік не проживає у квартирі, що належить позивачці на праві приватної власності, жодних домовленостей про збереження за ним права на проживання понад встановлені законом строки сторони не мали, його реєстрація заважає позивачці у повній мірі володіти та користуватися належним їй житлом, позовні вимоги щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Керуючись ст.6-13, 81, 141, 259, 263-265, 352 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Позивач має право оскаржити заочне рішення до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Пирятинський районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення складено 16.07.2021.

Суддя Н. В. Нагорна