Справа №403/398/20 провадження № 2/403/29/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2021 року смт.Устинівка

Устинівський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Атаманової С.Ю.,

при секретарі судового засідання Остапенко Н.М., Дорошенко В.В.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Гончаренка В.О.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Островерхого Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Устинівка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення з останньої на її користь грошових коштів за договором позики в загальному розмірі 179523 грн. 93 коп., з яких сума основного боргу складає 50000 грн. 00 коп., 3% річних від простроченої суми - 18163 грн. 93 коп., інфляційні втрати - 111360 грн. 00 коп., а також всіх судових витрат. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 17.09.2008 року позивач передала, а відповідач отримала у борг грошові кошти в сумі 50000 грн. 00 коп., які зобов`язувалась повернути до 17.09.2018 року, що підтверджується договором позики від 17.09.2008 року, посвідченим державним нотаріусом Устинівської районної державної нотаріальної контори Лисогором О.А. та зареєстрованим у реєстрі за №1-1454. Згідно умов вказаного договору у разі несвоєчасного повернення відповідачем, як позичальником, суми позики, позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення суми позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та сплати трьох відсотків річних від простроченої суми. Оскільки на неодноразові вимоги позивача відповідач по справі ОСОБА_2 отримані нею за договором позики грошові кошти не повертає та ухиляється від виконання свого обовязку, позивач, посилаючись на положення ст.ст.625, 1046, 1049, 1050 ЦК України щодо обовязку позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлених договором, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також право позикодавця на отримання трьох процентів річних від простроченої суми, вважає, що за вказаних обставин, відповідач ОСОБА_2 , як позичальник, зобовязана повернути їй грошові кошти в сумі 179523 грн. 93 коп., які вона заборгувала згідно договору позики за період з 17.09.2008 року по 26.10.2020 року.

В судове засідання 10.03.2021 року позивач ОСОБА_1 не зявилась. Про місце, день і час розгляду справи повідомлялась належним чином у порядку, передбаченому ст.128 ЦПК України. Згідно довідки №41 від 02.03.2021 року позивач з 01.03.2021 року перебуває на стаціонарному лікуванні в КНП «Устинівська центральна районна лікарня» (а.с.102). Разом з тим, позивач ОСОБА_1 приймала участь в судовому засіданні 04.02.2021 року, в якому був оголошений склад суду; зясовані питання про відсутність у позивача: відводів, необхідності розяснення їй судом прав та обовязків, як учасника справи, заперечень щодо раніше встановленого судом порядку зясування обставин та дослідження доказів під час розгляду справи по суті; розглянута подана позивачем заява про часткове підтримання позовних вимог, а також приєднані до матеріалів цивільної справи надані позивачем оригінали договору позики від 17.09.2008 року та розписки про отримання позики (77, 84, 85, 86, 87-91).

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Гончаренко В.О. підтримав позовні вимоги в частині стягнення із відповідача ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики в сумі 60020 грн. 34 коп., яка була зазначена позивачем в письмовій заяві від 04.02.2021 року. Суду пояснив, що обставини отримання відповідачем від позивача грошових коштів в сумі 50000,00 грн. підтверджуються нотаріально посвідченим договором позики від 17.09.2008 року та розпискою про їх отримання, а тому, враховуючи неповернення відповідачем зазначених коштів у встановлений договором строк, позивач має право на отримання, крім основної суми боргу, також інфляційних втрат та три відсотки річних від простроченої суми.

Згідно відзиву на позовну заяву, поданого відповідачем ОСОБА_2 10.12.2020 року під час підготовчого провадження у справі в межах встановленого судом пятнадцятиденного строку, остання вважала позовні вимоги необгрунтованими та прохала суд відмовити в їх задоволенні повністю. На обгрунтування своїх заперечень проти позову зазначила про те, що відповідно до ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками. На підтвердження отримання нею в борг коштів в сумі 50000,00 грн. позивачем була надана копія договору позики від 17.09.2008 року, пунктом 15 якого передбачено, що договір вступає в силу і вважається укладеним з моменту передання грошей, а на підтвердження факту передачі грошей позичальник видає позикодавцеві розписку. Разом з тим, до її примірника позовної заяви відповідної розписки про отримання коштів у позику додано не було і серед додатків до позовної заяви такий доказ не зазначений. З огляду на викладене, позивачем не був доведений належними та допустими доказами факт передачі їй в позику коштів в сумі 50000,00 грн, а тому договір вважається неукладеним. Крім того, безпідставним є посилання позивача на ст.1048 ЦК України, оскільки п.п.«а» п.3 договору позики передбачено, що договір позики є безпроцентним. Наданий позивачем розрахунок 3% річних в сумі 18163,93 грн. та інфляційних втрат в сумі 111360,00 грн. є неправильним, оскільки позивач проводить вказані розрахунки з 17.09.2008 року, проте згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. З урахуванням того, що за договором позики від 17.09.2008 року кошти підлягали поверненню до 17.09.2018 року, прострочення платежу мало місце з 17.09.2018 року (а.с.40-41).

В судовому засіданні по розгляду справи по суті 10.03.2021 року відповідач ОСОБА_2 у вступному слові позовні вимоги визнала частково, зазначивши про те, що за договором позики від 17.09.2008 року вона отримала від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 25000,00 грн., а тому інфляційні втрати та три проценти річних мали нараховуватись саме на вказану суму, а не на 50000,00 грн., яких вона не отримувала. Суду додатково пояснила, що підписала договір позики та розписку про отримання позики, не читаючи їх змісту. Про позику в сумі 50000,00 грн. дізналась лише після подання позивачем позову до суду.

Представник відповідача - адвокат Островерхий Г.М. в судовому засіданні зазначив про часткове визнання відповідачем позову на суму 29190,14 грн. та на підтвердження вказаної суми надав до суду письмовий розрахунок, згідно якого: основний борг складає 25000,00 грн., три проценти річних - 1580,14 грн. та інфляційні втрати - 2610,00 грн. за період з 18.09.2018 року по 26.10.2020 року (а.с.103). Суду пояснив, що з урахуванням не виконання відповідачем обовязку з повернення позивачу позики в сумі 25000,00 грн. та заперечення отримання нею за договором позики грошових коштів в розмірі 50000,00 грн., а також початку періоду прострочення не з моменту укладення договору позики 17.09.2008 року, а з моменту невиконання зобовязання у встановлений в ньому строк, визначена позивачем ОСОБА_1 сума боргу відповідача в загальному розмірі 179523,93 грн. є необгрунтованою.

На виконання вимог п.2 ч.3 ст.265 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України) суд зазначає заяви та клопотання, що подавались під час судового розгляду справи.

Ухвалою суду від 17.12.2020 року згідно положень ч.ч.2, 3 ст.91, ст.92 ЦПК України задоволено заяву відповідача ОСОБА_2 про виклик та допит її в судовому засіданні як свідка (а.с.44, 63-64). Ухвалою суду від 04.02.2021 року відмовлено у прийнятті до розгляду поданої позивачем ОСОБА_1 заяви про часткове підтримання позовних вимог та відмову від іншої суми позовних вимог з огляду на те, що подана позивачем в порядку ст.49 ЦПК України заява стосувалась зміни кількісного вираження заявленої до відповідача позовної вимоги шляхом зменшення суми стягнення з 179523,93 грн. до 60020,34 грн. та була подана після проведення першого судового засідання у справі 17.12.2020 року (а.с.77, 81-82).

Ухвалою суду від 04.02.2021 року, постановленою відповідно до положень ч.5 ст.259 ЦПК України (без виходу до нарадчої кімнати), задоволено клопотання представника позивача про приєднання до матеріалів цивільної справи оригіналів нотаріально посвідченого договору позики від 17.09.2008 року та розписки про отримання позики від 17.09.2008 року (а.с.84, 86, 93).

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, безпосередньо дослідивши письмові докази по справі та показання відповідача, допитаної як свідка, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Судом по справі встановлено, що 17.09.2008 року між позивачем ОСОБА_1 , як позикодавцем, та відповідачем ОСОБА_2 , як позичальником, був укладений договір позики, відповідно до умов якого (пункти 1, 2) позичальник отримала від позикодавця, а позикодавець передала у власність позичальникові гроші в сумі 50000 (п`ятдесят тисяч) грн. на строк до 17.09.2018 року. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору (а.с.25, 84).

Згідно умов договору позики сторони по справі домовились про те, що: договір позики є безпроцентним (підпункт «а» пункту 3); остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 17.09.2018 року (підпункт «б» пункту 3); виконання зобов`язання за договором має здійснюватися готівкою у межах АДРЕСА_1 за місцем реєстрації позикодавця, а також позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця (пункт 4); при неповерненні суми позики своєчасно, тобто до 17.09.2018 року, позикодавець має право вимагати повернення йому позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох відсотків від простроченої суми (пункт 6); після повернення боргу позикодавцем буде видано позичальнику власноручну розписку про одержання грошей, без якої борг вважається таким, що не повернутий (пункт 11) (а.с.25, 84).

На дату розгляду справи по суті належних письмових доказів на підтвердження повернення відповідачем ОСОБА_2 одержаної від позивача ОСОБА_1 суми позики повністю або частково, в тому числі, письмової розписки позивача, як позикодавця, про отримання нею особисто від позичальника грошей на виконання зобов`язання за договором позики від 17.09.2008 року, суду надано не було.

Відповідно до пункту 8 договору позики сторони взаємно підтвердили один одному те, що у момент укладення цього договору вони розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається ними у відповідності з їхньою справжньою волею, на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним) та не приховує інший правочин (не є удаваним) (а.с.25, 84).

Відповідно до пункту 15 договору позики сторони домовились, що цей договір вступає в силу і вважається укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження факту передачі грошей позичальник видає позикодавцеві розписку (а.с.25, 84 зворот).

Згідно розписки про отримання позики, датованої 17.09.2008 року, відповідач ОСОБА_2 підтвердила отримання в день складання цієї розписки від позивача ОСОБА_1 в повному обсязі в якості позики кошти в сумі 50000,00 грн. (а.с.86).

Судом також встановлено, що вказаний договір позики був нотаріально посвідчений 17.09.2008 року державним нотаріусом Устинівської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Лисогором О.А. та зареєстрований в реєстрі за №1-1454, складений у трьох примірниках, один з яких призначається для зберігання у справах Устинівської районної державної нотаріальної контори, а два інші для позикодавця та позичальника (пункт 20) (а.с.25, 84 зворот).

Згідно наданого позивачем розрахунку відсотків за користування грошовими коштами за договором позики від 17.09.2008 року, сума відсотків за період з 17.09.2008 року по 26.10.2020 року складає 18163,93 грн., виходячи із суми боргу - 50000,00 грн., кількості днів - 4423 та відсоткової ставки - 3% (а.с.7).

Згідно наданого позивачем розрахунку інфляційних збитків за договором позики від 17.09.2008 року, сума інфляційних збитків за період з 17.09.2008 року по 26.10.2020 року складає 111360,00 грн., виходячи із суми боргу - 50000,00 грн. та сукупного індексу інфляції - 322,72 (а.с.8-9).

В судовому засіданні 10.03.2021 року в порядку ст.ст.92, 230 ЦПК України, як свідок, була допитана відповідач ОСОБА_2 , яка дала суду показання про відомі їй обставини справи.

Так, відповідач дала суду показання про те, що 17.09.2008 року між нею та позивачем ОСОБА_1 був укладений договір позики, посвідчений нотаріально. Вказаний договір позики вона підписала, не читаючи його змісту. Примірника договору позики їй надано не було. Згідно вказаного договору вона отримала від позивача грошові кошти в сумі 25000,00 грн., які на даний час нею не повернуті. Позики в сумі 50000,00 грн. вона від позивача не отримувала. Підтвердила заповнення нею власноручно розписки про отримання позики від 17.09.2008 року, зокрема, зазначення в ній як цифрами, так і прописом суми позики в розмірі 50000,00 грн.. Підписання розписки на суму 50000,00 грн. пояснила тим, що розраховувала на надання позивачем решти грошових коштів з цієї суми пізніше. Разом з тим, жодних дій з метою з`ясування причин того, чому за укладеним договором позики їй позивачем не було додано, крім отриманих, ще 25000,00 грн., нею не вживалось.

Виконуючи приписи ч.1 ст.264, ч.4 ст.265 ЦПК України та даючи мотивовану оцінку аргументам, наведеним учасниками судового процесу, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, в тому числі вирішуючи питання про те, чи було порушено право позивача, за захистом якого вона звернулась до суду, а також доказам, якими вони підтверджуються, зазначаючи норми права, які були застосовані судом та мотиви їх застосування, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) способом захисту цивільного права та інтересу, крім інших, може бути примусове виконання обовязку в натурі.

Поняття договору позики визначено ст.1046 ЦК України, за змістом якої за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своєю юридичною природою договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів закріплена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказаний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року в справі №6-50цс16, а також у постановах Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі №383/187/15-ц, від 25.05.2020 року у справі №344/20332/14-ц та відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обовязок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Судом по справі встановлено, що відповідно до пункту 1 договору позики, укладеного між сторонами 17.09.2008 року, відповідач по справі ОСОБА_2 , як позичальник, отримала від позивача ОСОБА_1 , як позикодавця, а остання передала у її власність, грошові кошти в сумі 50000 грн..

При цьому пунктом 2 вказаного договору позики передбачено, що передачу грошей здійснено до підписання договору.

Факт передачі позивачем ОСОБА_1 , як позикодавцем, грошових коштів у вказаному вище розмірі відповідачу ОСОБА_2 , як позичальнику, а, отже, і укладення договору позики, підтверджується письмовою розпискою останньої про отримання позики в сумі 50000,00 грн., датованою 17.09.2008 року.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.ч.1 та 2 ст.207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст.1047 ЦК України).

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ч.1 ст.209 ЦК України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси, крім іншого, вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо).

Згідно положень ст.43 Закону України «Про нотаріат» не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб її учасників або їх уповноважених представників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії.

Нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса (ч.2 ст.45 Закону України «Про нотаріат»).

З огляду на викладене, суд вважає встановленою обставину підписання договору позики від 17.09.2008 року особисто сторонами по справі, оскільки зі змісту вказаного договору вбачається, що він посвідчений державним нотаріусом Устинівської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Лисогором О.А. та підписаний сторонами у присутності державного нотаріуса, особи яких встановлено.

Обставина написання 17.09.2008 року розписки про отримання від позивача ОСОБА_1 позики в сумі 50000,00 грн. була безпосередньо підтверджена відповідачем ОСОБА_2 в судовому засіданні по розгляду справи по суті.

Таким чином, з урахуванням того, що факт підписання договору позики сторонами, якими є відповідно позикодавець ОСОБА_1 та позичальник ОСОБА_2 засвідчений нотаріально, і відповідачем під час розгляду справи беззаперечно визнана обставина підписання нею особисто 17.09.2008 року як зазначеного договору, так і розписки про отримання позики, без надання суду належних та допустимих доказів на спростування цієї обставини, в тому числі шляхом заявлення клопотання про призначення судом почеркознавчої експертизи з метою ідентифікації підпису позичальника в договорі позики та (або) розписці, суд, виходячи з приписів ст.ст.207, 640, 1046 ЦК України, п.15 договору позики від 17.09.2008 року, приходить до висновку, що вказаний договір позики є укладеним та згідно зі ст.629 ЦК України є обовязковим для виконання сторонами.

При цьому даючи оцінку наведеним відповідачем ОСОБА_2 у вступному слові запереченням з приводу отримання нею від позивача ОСОБА_1 за договором позики від 17.09.2008 року грошових коштів в сумі 50000,00 грн. та наданим відповідачем в порядку ст.92 ЦПК України показанням про отримання від позивача в позику саме 25000,00 грн., суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Як вбачається із наданої позивачем в судовому засіданні 04.02.2021 року розписки про отримання позики, оригінал якої був безпосередньо досліджений судом, відповідач по справі ОСОБА_2 підтвердила отримання нею в повному обсязі в день складення цієї розписки (17.09.2008 року) від позивача ОСОБА_1 в якості позики 50000,00 грн., що повністю узгоджується зі змістом пунктів 1 та 15 укладеного між сторонами та нотаріально посвідченого договору позики від 17.09.2008 року щодо грошової суми, переданої у власність відповідача, як позичальника, та надання останньою на підтвердження даного факту позивачу, як позикодавцю, письмової розписки.

З огляду на викладене, отримання відповідачем ОСОБА_2 від позивача ОСОБА_1 за договором позики від 17.09.2008 року грошових коштів в сумі саме 50000,00 грн. підтверджується належними письмовими доказами, які в своїй сукупності є достатніми для спростування доводів відповідача про передачу їй позивачем за укладеним договором позики лише 25000,00 грн..

При цьому беручи до уваги наданий позивачем ОСОБА_1 оригінал розписки про отримання позики та оцінюючи його як належний доказ на підтвердження заявлених нею до відповідача вимог, та одночасно відхиляючи доводи представника відповідача про відсутність підстав для прийняття судом зазначеного доказу до розгляду з огляду на недотримання процесуального порядку його подання, суд виходить з наступного.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі, свободи у наданні ними доказів та доведення перед судом їх переконливості є однією з конституційних гарантій, передбачених ст.129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, і у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи, а тому дотримання принципу справедливості судового розгляду слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

За змістом ч.3 ст.12, ч.ч.1, 5 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, такими засобами: як письмові докази (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З огляду на викладене, письмова розписка про отримання позики, яка була подана позивачем в судовому засіданні 04.02.2021 року на підтвердження отримання відповідачем ОСОБА_2 за договором позики від 17.09.2008 року грошових коштів в сумі 50000,00 грн., безпосередньо містить інформацію про обставини, що входять до предмета доказування, та в сукупності з нотаріально посвідченим договором позики має суттєве (вирішальне) значення для правильного вирішення спору та ухвалення справедливого судового рішення за результатами розгляду даної цивільної справи, внаслідок чого суд, з урахуванням виконання позивачем вимог ч.9 ст.83 ЦПК України щодо надання копії розписки представнику відповідача та відсутності поданої відповідачем після цього заяви про наявність у неї сумнівів з приводу достовірності даного доказу, бере оригінал розписки про отримання позики від 17.09.2008 року до уваги при встановленні фактичних обставин справи та змісту спірних правовідносин сторін.

Даний висновок суду відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом в постанові від 22.01.2020 року у справі №387/193/19, та відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Разом з тим, надані відповідачем ОСОБА_2 в судовому засіданні під час її допиту, як свідка, показання про отримання нею від позивача в позику 25000,00 грн. не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом абз.2 ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до положень ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 02.09.2020 року у справі №569/24347/18).

Доказів існування на час укладення договору позики обставин, за яких положення ст.1051 ЦК України не підлягають застосуванню (зокрема, укладення договору під впливом обману, насильства чи тяжкої обставини) відповідачем та її представником під час судового розгляду справи надано не було.

Натомість відсутність зазначених обставин безпосередньо підтверджується змістом п.8 нотаріально посвідченого договору позики від 17.09.2008 року, достовірність якого, як письмового доказу, під час судового розгляду справи відповідачем спростована не була.

На підставі викладеного, враховуючи укладення договору позики від 17.09.2008 року в письмовій формі, надані відповідачем ОСОБА_2 під час її допиту в судовому засіданні, як свідка, показання про одержання нею від позивача ОСОБА_1 , як позикодавця, грошових коштів в сумі 25000,00 грн., не можуть бути допустимим доказом на підтвердження одержання нею від позивача ОСОБА_1 , як позикодавця, грошових коштів в меншій сумі, ніж визначено договором позики, внаслідок чого вказані показання не приймаються судом до уваги при вирішенні спору.

Таким чином, суд вважає безпідставним посилання відповідача ОСОБА_2 на отримання нею від позивача ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 25000,00 грн., оскільки вказана обставина не була підтверджена відповідачем та її представником належними та допустимими в розумінні ст.ст.76, 77, 78 ЦПК України доказами, а наявність нотаріально посвідченого договору позики, укладеного в письмовій формі, та підписаної відповідачем ОСОБА_2 боргової розписки, свідчить про отримання нею від позивача ОСОБА_1 позики в розмірі 50000,00 грн., підтверджуючи тим самим як факт укладення договору позики, так і його предмет.

Письмових доказів (зокрема, розписки) на підтвердження факту повернення відповідачем отриманих в позику грошових коштів як частково, так і у повному обсязі (ч.1 ст.545 ЦК України) суду під час розгляду справи надано не було, що з урахуванням змісту пункту 11 договору позики від 17.09.2008 року, свідчить про невиконання відповідачем, як позичальником, свого зобовязання з повернення позики.

З огляду на фактичні обставини справи, встановлені судом на підставі письмових доказів - укладеного між сторонами та нотаріально посвідченого договору позики від 17.09.2008 року, презумпція правомірності якого не була спростована під час судового розгляду допустимими засобами доказування, та розписки про отримання відповідачем від позивача в якості позики грошових коштів сумі 50000,00 грн., суд приходить до висновку про те, що звернення позивача по справі ОСОБА_1 , як позикодавця, до суду з позовом про захист свого порушеного права на отримання від відповідача ОСОБА_2 , як позичальника, наданих їй за договором позики грошових коштів, шляхом їх стягнення з відповідача на її користь, здійснено у конкретний спосіб, визначений ЦК України, та обумовлене невиконанням відповідачем ОСОБА_2 умов укладеного між нею та позивачем договору позики щодо повернення суми позики у розмірі та в строки, передбачені ним.

Разом з тим, встановивши невиконання відповідачем ОСОБА_2 умов договору позики від 17.09.2008 року щодо повернення отриманої суми позики у визначений в ньому строк, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про стягнення з відповідача боргу за вказаним договором в сумі 179523 грн. 93 коп., з яких: 50000 грн. 00 коп. - основний борг, 18163 грн. 93 коп. - 3% річних від простроченої суми та 111360 грн. 00 коп. - інфляційні втрати, підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається зі змісту п.1 договору позики, укладеного сторонами 17.09.2008 року, позивач ОСОБА_1 , як позикодавець, передала у власність відповідачу ОСОБА_2 , як позичальнику, грошові кошти в сумі 50000,00 грн. на строк до 17.09.2018 року.

Остаточний розрахунок щодо повернення суми позики також мав бути здійснений не пізніше 17.09.2018 року (підпункт «б» пункту 3 договору).

Крім того, в пункті 6 вказаного договору позики сторони узгодили строк, до закінчення якого сума позики вважається повернутою своєчасно, а саме: до 17.09.2018 року.

Відповідно до положень ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Таким чином, з урахуванням того, що строк виконання відповідачем ОСОБА_2 свого обовязку з повернення отриманої від позивача суми позики був встановлений в укладеному між сторонами по справі договорі позики з посиланням на конкретну календарну дату - до 17.09.2018 року, суд приходить до висновку про необґрунтованість наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних збитків, починаючи саме з 17.09.2008 року, тобто з дня укладення договору позики, з огляду на те, що прострочення відповідача, як боржника, розпочалось з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, тобто з 18.09.2018 року.

Таким чином, саме з 18.09.2018 року у відповідача по справі ОСОБА_2 виник обов`язок з повернення позивачу суми позики за договором від 17.09.2008 року та сплати інших платежів відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц, передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення судового рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

За вказаних обставин, враховуючи на підставі ч.4 ст.263 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц щодо застосування відповідних норм права до спірних правовідносин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 за договором позики від 17.09.2008 року 3% річних від простроченої суми, що становить 3719 грн. 18 коп., згідно з наступним розрахунком: 50000 грн. 00 коп. (сума боргу) х 905 днів (період з 18.09.2018 року по 10.03.2021 року) х 3 : 100 : 365 = 3719 грн. 18 коп..

Отже, позовна вимога про стягнення з відповідача ОСОБА_2 3% річних за договором позики від 17.09.2008 року підлягає задоволенню частково в сумі 3719 грн. 18 коп..

З огляду на визначений ч.2 ст.625 ЦК України період, за який має обчислюватись індекс інфляції у разі прострочення боржником виконання грошового зобов`язання (весь час прострочення) та наведену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц загальну кількість днів прострочення, яка має рахуватись від дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання і до дня ухвалення судового рішення, судом при вирішенні спору здійснюється розрахунок інфляційних втрат, виходячи саме з такого періоду часу.

Відповідно до висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 року у справі №6-284цс17 та постанові Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі №638/10417/15-ц, норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Відповідно до наведеної у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 року у справі №910/13071/19 методики розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання у разі, якщо час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями), то за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

З урахуванням викладеного, при визначенні розміру інфляційних втрат, судом не береться до уваги індекс інфляції за вересень 2018 року.

Визначаючи розмір інфляційних втрат за період з жовтня 2018 року по 10.03.2021 року (період прострочення) суд також керується рекомендаціями, викладеними в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 року №62-97.

Разом з тим, з урахуванням дати початку прострочення зобов`язання 18.09.2018 року та відсутності оприлюдненого індексу інфляції за лютий та березень 2021 року на офіційному сайті Державної служби статистики України та Міністерства фінансів України на дату судового розгляду справи, суд при визначенні розміру інфляційних втрат враховує індекс інфляції по січень 2021 року включно.

Таким чином, інфляційні втрати відповідно до суми боргу в розмірі 50000 грн. 00 коп. за період прострочення з 18.09.2018 року по січень 2021 року складають 7500 грн. 00 коп. (50000 грн. 00 коп. х 1,150 (1,039 х 1,041 х 1,05 х 1,013) - 50000 грн. 00 коп.), де:

1,039 - сукупний індекс інфляції за жовтень, листопад та грудень 2018 року, розрахований за формулою: (101,7% :100) х (101,4% :100) х (100,8% :100);

1,041 - сукупний індекс інфляції за 2019 рік, розрахований за формулою: 104,1% (річний індекс інфляції за 2019 рік) : 100;

1,05 - сукупний індекс інфляції за 2020 рік, розрахований за формулою: 105,0% (річний індекс інфляції за 2020 рік) : 100;

1,013 - індекс інфляції за січень 2021 року, розрахований за формулою: 101,3% : 100.

Отже, позовна вимога про стягнення з відповідача ОСОБА_2 інфляційних втрат за договором позики від 17.09.2008 року підлягає задоволенню частково в сумі 7500 грн. 00 коп..

Таким чином, за договором позики від 17.09.2008 року на користь позивача ОСОБА_1 з відповідача по справі ОСОБА_2 підлягає стягненню сума основного боргу - 50000 грн. 00 коп., 3% річних від простроченої суми - 3719 грн. 18 коп. та інфляційні втрати в сумі 7500 грн. 00 коп., а всього грошові кошти в загальному розмірі 61219 грн. 18 коп..

При цьому здійснюючи судовий розгляд у цивільній справі в межах первинно заявленої позивачем ОСОБА_1 позовної вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_2 боргу за договором позики в сумі 179523 грн. 93 коп., без урахування наданого представником позивача в судовому засіданні 10.03.2021 року пояснення щодо підтримання позовних вимог в частині стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 60020 грн. 34 коп., зазначених у поданій до суду 04.02.2021 року в порядку ст.49 ЦПК України заяві, суд керується тією обставиною, що вказана заява вже була предметом розгляду в судовому засіданні та ухвалою суду від 04.02.2021 року представнику позивача було відмовлено у прийнятті її до розгляду з огляду на зміну представником не самої позовної вимоги, а її кількісного вираження (зменшення суми стягнення) та подання заяви після проведення першого судового засідання у справі 17.12.2020 року.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач по справі ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною вимогою про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на її користь грошових коштів за договором позики в загальному розмірі 179523 грн. 93 коп., за яку позивачем було сплачено судовий збір за ставкою 1% від ціни позову, а саме: 1796 грн. 00 коп., що підтверджується оригіналом квитанції №21 від 03.11.2020 року (а.с.1).

З огляду на часткове задоволення судом позовних вимог, з відповідача по справі ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь позивача по справі ОСОБА_1 грошові кошти по сплаті судового збору в розмірі 612 грн. 45 коп. (1796 грн. 00 коп. (100%) - 1183 грн. 55 коп. (65,899153%), при цьому 65,899153% = 118304 грн. 75 коп. (сума, в стягненні якої позивачу було відмовлено), які були сплачені позивачем при подачі ним позову до суду та підтверджені належним письмовим доказом по справі.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України).

За змістом ч.2 ст.137 ЦПК України витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у зв`язку з чим розмір таких витрат, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Судом встановлено, що на підтвердження розміру понесених позивачем ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, представником позивача були надані: 1) договір на представництво та надання правової допомоги від 30.10.2020 року, укладений між позивачем ОСОБА_1 , як клієнтом, та адвокатом Гончаренком В.О., згідно якого вартість правової допомоги складає: за виготовлення заяви по суті справи - в сумі 1500,00 грн., представництво інтересів клієнта в суді (за участь адвоката в одному судовому засіданні) - в сумі 1500,00 грн., витрати адвоката за одну поїздку з робочого місця до Устинівського районного суду Кіровоградської області - в сумі 300,00 грн.; 2) акт надання правової допомоги за період з 30.10.2020 року по 10.03.2021 року та розрахунок вартості наданої правової допомоги від 10.03.2021 року, згідно яких клієнтом у справі №403/398/20 понесені витрати в сумі 5100,00 грн., з яких: 30.10.2020 року - 1500,00 грн. (вартість усної консультації, підготовка документів та їх копій, необхідних для пред`явлення позовної заяви, складання заяви по суті); 04.02.2021 року та 10.03.2021 року - 3000,00 грн. (участь адвоката у двох судових засіданнях); дві поїздки адвоката до Устинівського районного суду Кіровоградської області - 600,00 грн.; 3) копію титульного аркушу розрахункової книжки адвоката Гончаренка В.О. (серія ААКЄ з №075301 першого бланка) та розрахункову квитанцію із неї (серія ААКЄ №075326) про оплату позивачем ОСОБА_1 послуг адвоката згідно договору від 30.10.2020 року по справі №403/398/20 в сумі 5100 грн. 00 коп. (а.с.105-109).

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги вимоги ч.4 ст.137 ЦПК України, суд приходить до висновку про те, що розмір витрат позивача ОСОБА_1 на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю даної справи, обсягом наданих адвокатом послуг та часом, витраченим на їх виконання, виходячи з підготовки адвокатом позовної заяви та здійснення ним представництва інтересів позивача під час розгляду справи по суті у двох судових засіданнях тривалістю більше двох годин кожне (а.с.87-95, 110-114).

Відповідачем та її представником в судовому засіданні не було заявлено клопотання про зменшення суми витрат позивача на оплату правничої допомоги адвоката з огляду на їх неспівмірність із складністю виконаної адвокатом роботи, її обсягом і витраченим часом та підтверджено про відсутність у них заперечень щодо вартості наданих адвокатом послуг.

Одночасно з цим представником відповідача зазначено про необхідність розподілу понесених позивачем витрат на правову допомогу пропорційно до розміру позовних вимог (суми заборгованості), що визнається відповідачем ОСОБА_2 ..

На підставі викладеного, приймаючи до уваги обгрунтованість понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та відповідність наданих адвокатом послуг і їх вартості критеріям реальності та розумності, суд, з урахуванням часткового задоволення позову, приходить до висновку про необхідність здійснення розподілу зазначених витрат відповідно до положень ч.2 ст.137, п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України та стягнення з відповідача по справі ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 грошових коштів на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1739 грн. 14 коп. (5100 грн. 00 коп. (100%) - 3360 грн. 86 коп. (65,899153%), при цьому 65,899153% = 118304 грн. 75 коп. (сума, в стягненні якої позивачу було відмовлено).

Питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем ОСОБА_2 , судом відповідно до положень ст.141 ЦПК України не вирішується за відсутності поданих відповідачем та її представником доказів на підтвердження їх здійснення.

Керуючись ст.ст.2, 3, 5, 12, 13, 76, 77, 78, 81, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263, 265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики задоволити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики, укладеним між ними 17 вересня 2008 року, в розмірі 61219 грн. 18 коп. (шістдесят одна тисяча двісті девятнадцять гривень вісімнадцять копійок).

В задоволенні позовних вимог в іншій частині - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 в порядку розподілу судових витрат судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 612 грн. 45 коп. (шістсот дванадцять гривень сорок пять копійок).

Стягнути із ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 в порядку розподілу витрат, пов`язаних з розглядом справи, витрати на професійну правничу допомогу, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 1739 грн. 14 коп. (одна тисяча сімсот тридцять дев`ять гривень чотирнадцять копійок).

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п.п.15.5 п.15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції може бути подана до Кропивницького апеляційного суду або через Устинівський районний суд Кіровоградської області.

Повне рішення суду складено 15 березня 2021 року.

Суддя С.Ю.Атаманова