ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 березня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/9296/20

Головуючий у першій інстанції Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/323/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів,

місце ухвалення судового рішення м. Чернігів,

час проголошення рішення 10 год. 31 хв,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 07 грудня 2020 року.

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), в якому просила стягнути з відповідача на її користь 34 913,83 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що 01 листопада 2016 року вона звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з проханням оформити соціальну картку для виплати допомоги по вагітності та пологах, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, які їй надані не були. Разом із соціальним рахунком позивачці була видана картка для безготівкового розрахунку. Крім того, позивачці було активовано послугу «Скарбничка», на її рахунок перераховувалось 10% від усіх надходжень, банк зобов`язувався нараховувати проценти за користування її грошовими коштами. Усі домовленості були усними. Наголошує, що весь час вона поповнювала картку та використовувала власні кошти. Будь-яких інших договорів з АТ КБ «ПриватБанк» не укладала. У вересні 2020 року позивачка отримала позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк», з якої дізналася, що нібито уклала з банком кредитний договір. Зазначає, що за 2018-2020 роки з її власних коштів банком протиправно списано 34 913,83 грн, з яких: 620 грн членські внески, 33 543,83 грн проценти за користування кредитним лімітом та 750 грн пені. Посилаючись на ч. 2 ст. 215, 216, 1055 ЦК України, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача незаконно списані кошти.

Рішенням від 04 грудня 2020 року Деснянський районний суд м. Чернігова у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що жодних документів (пам`ятки клієнта, довідки про умови кредитування, заяви із датою отримання картки) вона не підписувала, з правилами і тарифами обслуговування банківських карток не ознайомлювалася і згоду на застосування таких тарифів не надавала, у заяві-анкеті інформації про отримання нею картки немає, що підтверджує відсутність між нею та АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язальних відносин.

Наголошує на тому, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому факту, що вона користувалася власними коштами і кредитна картка їй не видавалась. Вважає, що банк самовільно та всупереч її волі встановив кредитний ліміт у сумі 3 000 грн, а згодом 9 000 грн, у результаті чого і за відсутності відповідних правових підстав стягував з неї членські внески, 3,5% за користування кредитними коштами та пеню. Указує, що такими неправомірними діями відповідач протизаконно утримав з її карток 34 913,83 грн.

У наданому відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що 01 листопада 2016 року ОСОБА_1 отримала кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_1 , яка у подальшому 29 червня 2017 року була перевипущена на картку вищого класу «Універсальна GOLD» № НОМЕР_2 . У зв`язку із зміною анкетних даних позивачки 13 лютого 2017 року вона також підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, якою вона підтвердила факт ознайомлення з умовами укладеного договору. Згідно з випискою про рух коштів по карткових рахунках ОСОБА_1 користувалася власними коштами до квітня 2017 року. Починаючи з 13 квітня 2017 року позивачка почала користуватися кредитними коштами (у рахунок кредитного ліміту), розраховувалася карткою за товари та послуги, а також вносила грошові кошти на погашення заборгованості. Звертає увагу, що на кредитну картку ОСОБА_1 був встановлений кредитний ліміт у вигляді відновлювальної кредитної лінії, яка надає можливість клієнту упродовж дії договору неодноразово отримувати і погашати суму кредиту в межах установленого ліміту. За весь час користування лімітом ОСОБА_1 було використано більше 100 000 грн кредитних коштів, проте сплачено коштів у рахунок погашення богу менше, ніж було використано, а отже відсутні підстави для стягнення з банку суми переплати за договором.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження порушення її прав та інтересів з боку АТ КБ «ПриватБанк», оскільки між сторонами був укладений кредитний договір відповідно до вимог чинного законодавтсва, а відсутність таких порушень не породжує підстав для задоволення позовних вимог у обраний позивачкою спосіб.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, ураховуючи наступне.

У справі встановлено, що 01 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» була підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПрибатБанку (а.с. 37).

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» у день укладення договору, тобто 01 листопада 2016 року, ОСОБА_1 отримала кредитну картку «Універсальна № НОМЕР_1 , яка 29 червня 2017 року була перевипущена на картку вищого класу "Універсальна GOLD" № НОМЕР_2 (а.с. 39).

У зв`язку зі зміною певної інформації в анкетних даних позивача, 13 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» була підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 38).

Згідно з витягом програмного забезпечення АТ КБ «Приват Банк», зазначеного як «фото клієнта з продуктом / карткою» ОСОБА_1 29 червня 2017 року отримала у відділенні банку платіжну картку (а.с. 60).

Наданою відповідачем випискою про рух коштів по карткових рахунках ОСОБА_1 станом на 17 серпня 2020 року підтверджується факт користування позивачкою картками №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 (а.с. 40-59).

Звернувшись з позовом про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» 34 913,83 грн, ОСОБА_1 посилалась на положення ч. 2 ст. 215, 216, 1055 ЦК України.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом частин другої - п`ятої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що на користь доводів відповідача щодо укладення між сторонами кредитного договору, свідчить підписана ОСОБА_1 анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 01 листопада 2016 року, анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послугу у ПриватБанку від 13 лютого 2017 року, фотофіксація отримання позивачкою картки, виписка про рух грошових коштів по карткових рахунках, який підтверджує факт використання карток.

Суд першої інстанції правильно послався у мотивах рішення на те, що у випадку, коли особа підтверджує підписання договору або схвалює даний правочин своїми наступними діями, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання такого договору неукладеним або недійсним. Під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі повна або часткова оплата товарів (робіт, послуг), їх приймання для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 753/10779/16-ц.

Матеріалами справи, зокрема, випискою про рух коштів по карткових рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , підтверджено, що з 13 квітня 2017 року ОСОБА_1 почала користуватися кредитними коштами, здійснювала оплату товарів, послуг та частково погашала заборгованість (а.с. 40-59).

Встановивши, що 01 листопада 2016 року та 13 лютого 2017 року ОСОБА_1 підписала анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, отримала платіжні картки, користувалася кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між сторонами укладено кредитний договір. Таким чином, доводи апеляційної скарги про відсутність між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» відносин кредитування не знайшли свого підтвердження.

Посилання ОСОБА_1 на те, що вона не підписувала і не була ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг є підставою вважати, що такі Умови та правила не є складовою частиною кредитного договору, проте не є самостійною підставою його недійсності. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 02 липня 2020 року у справі № 266/3862/18 (провадження № 61-47963св18), від 09 жовтня 2019 року в справі № 415/2506/15-ц (провадження № 61-28401св18).

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, встановивши, що укладений між сторонами кредитний договір містить всі умови, передбачені для такого виду правочину, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 34 913,83 грн. Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Ураховуючи наведені вище обставини у сукупності, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 грудня 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 11 березня 2021 року.

Головуюча: Судді: