КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер провадження 22-ц/824/6872/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді доповідачаБілич І.М.,
суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.,
за участю секретаря судового засідання Довгополої А.В.,
учасники справи: представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року, постановлену під головуванням судді Дарницького районного суду м. Києва Комаревцевої Л.В.,

у цивільній справі №753/21218/2020 за поданням приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мініної Марини Сергіївни про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку, стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АВІСТАР», боржник: ОСОБА_1 .

в с т а н о в и л а :

У грудні 2020 року до суду надійшло подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мініної Марини Сергіївни про звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку.

Подання обґрунтовано тим, що на виконанні приватного виконавця виконавчого округу міста Києва перебуває виконавче провадження №61159731 з примусового виконання виконавчого листа по справі №2-1540/10, виданого Дарницьким районним судом міста Києва 06 жовтня 2011 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «АВІСТАР» (яка є правонаступником ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») заборгованості в сумі 6 607 244 грн. 89 коп., витрат по сплаті судового збору у розмірі 1700,00 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 250 грн.; у рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на нерухоме майно: земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 000:90:242:0024, що розташована у АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яке стане власністю іпотекодавця у майбутньому на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Шевчук З.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 23 липня 2008 року за №1025, зареєстрованого тим же нотаріусом у Державному реєстрі правочинів 23 липня 2008 року за №3038532, за умовами якого ОСОБА_1 купив вищевказану земельну ділянку ТОВ «СІРІУС ПЛЮС»; жилий будинок, загальна площа 344,00 кв. м., житлова площа 100,80 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 00 належний ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу жилого будинку, посвідченого Щелковим Д.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу від 23 липня 2008 року за № 1029).

Вказане майно було відчужено боржником за договорами дарування. Однак у подальшому у відповідності до рішення Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/14629/18 від 17 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року, договори дарування від 31 липня 2015, зареєстровані за номерами 1332 та 1329, посвідчені приватним нотаріусом КМНО Борозенець Ю.Г. визнані недійсними. Відтак земельна ділянка та житловий будинок є власністю ОСОБА_1 , реєстрації яких він уникає задля невиконання рішення суду.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року подання задоволено.

Звернуто стягнення на об`єкти нерухомого майна, які належать на праві власності ОСОБА_1 , але не зареєстровані в встановленому законом порядку, а згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстровані за ОСОБА_3 , та які є предметом іпотеки за іпотечним договором від 23 липня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М., зареєстрованим в реєстрі за №1035, а саме:

земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер 000:90:242:0024, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 00 належну ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Щелковим Д.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу від 23 липня 2008 року за № 1025;

жилий будинок, загальна площа 344,00 кв. м., житлова площа 100,80 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 00 належний ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу жилого будинку, посвідченого Щелковим Д.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу від 23 липня 2008 року за № 1029.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, за результатами розгляду якої просив ухвалу суду скасувати, та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні подання.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, скаржник посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. А саме судом першої інстанції не враховано, що згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником як земельної ділянки, так і житлового будинку продовжує залишаться ОСОБА_3 . І він, як дійсний власник нерухомого майна, на яке звернуто стягнення не являється боржником у виконавчому провадженні № 61159731 в рамках якого здійснюється примусове виконання виконавчого листа по справі №2-1540/10.

Даним судовим рішенням порушено норми ст. ст. 316, 321, 328 ЦК України, що регламентують право власності та ч. 4 ст. 334 ЦК України, яка вказує, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Наголошував на безпідставності не взяття до уваги постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі №753/14629/18 від 03 березня 2021 року за яким договори дарування спірного нерухомого майна на користь ОСОБА_3 є дійсними, а тому відсутні будь-які законні підстави для звернення стягнення на спірну земельну ділянку та житловий будинок.

Зазначаючи, що стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах в установах банків та інших кредитних організаціях, що встановлюється шляхом регулярних перевірок, а вже у разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається на належне боржникові інше майно. Матеріали справи не містять доказів, що приватний виконавець у відповідності до вимог Закону України "Про виконавче провадження" вчинив всіх необхідних заходів, що мають передувати зверненню стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано, в судовому порядку.

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Мініна М.С. звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів. Вказувала на те, що боржник в апеляційній скарзі підтверджує, що вище названі будинок та земельна ділянка наразі згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстровані за ОСОБА_3 . Підставою для реєстрації права власності ОСОБА_3 були договори дарування, які відповідно до вимог закону та висновків судів, є нікчемними. На момент винесення оскарженої ухвали, рішення судів про недійсність договорів набрали законної сили та були чинними. 03 березня 2021 року постановою Верховного Суду рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення про відмову в задоволенні позову з підстав невірності обрання способу захисту права. Щодо доводів апеляційної скарги про недотримання порядку вчинення виконавчих дій, наголошувала, що звернення стягнення передбачено рішенням суду, яке боржником не виконується, а не процедурою виконавчого провадження.

Представник скаржника підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Інші учасники справи про день і час її розгляду повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності не зявившихся осіб в силу вимог передбачених положеннями ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на виконанні приватного виконавця виконавчого округу міста Києва перебуває виконавче провадження №61159731 з примусового виконання виконавчого листа по справі №2-1540/10, виданого Дарницьким районним судом міста Києва 06 жовтня 2011 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «АВІСТАР» (яка є правонаступником ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») заборгованості в сумі 6 607 244 (шість мільйонів шістсот сім тисяч двісті сорок чотири) грн. 89 коп., судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1700,00 (одна тисяча сімсот) грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 250 (двісті п`ятдесят) грн.; у рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на нерухоме майно: земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 000:90:242:0024, що розташована у АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яке стане власністю іпотекодавця у майбутньому на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Шевчук З.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 23 липня 2008 року за №1025, зареєстрованого тим же нотаріусом у Державному реєстрі правочинів 23 липня 2008 року за №3038532, за умовами якого ОСОБА_1 купив вищевказану земельну ділянку ТОВ «СІРІУС ПЛЮС»; жилий будинок, загальна площа 344,00 кв. м., житлова площа 100,80 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 00 належний ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу жилого будинку, посвідченого Щелковим Д.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу від 23 липня 2008 року за № 1029.

Належне ОСОБА_1 майно було відчужено за договорами дарування ОСОБА_3 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва у справі № 753/14629/18 від 17 квітня 2019 року договори дарування від 31 липня 2015 року, зареєстровані за номерами 1332 та 1329, посвідчені приватним нотаріусом КМНО Борозенець Ю.Г, визнані недійсними.

Задовольняючи вимоги подання, суд першої інстанції керувався положеннями ст..ст. 2, 3, 11, 18, 20, 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за якими - у разі визнання на підставі судового рішення недійсними документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону; державна реєстрація прав відбувається на підставі заяв та відповідних документів, поданих заявником, а заявниками є власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло, перейшло чи припинилося речове право, або уповноважені ними особи.

Відтак, здійснити реєстрацію права власності ОСОБА_1 та, відповідно, припинення права власності ОСОБА_3 на спірне майно можуть виключно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Станом на час звернення з поданням право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку та будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано, хоча він є їх власником, що позбавляє приватного виконавця можливості здійснити примусове виконання виконавчого листа по справі №2-1540/10, виданого Дарницьким районним судом міста Києва 06 жовтня 2011 року, в частині звернення стягнення на земельну ділянку та будинок.

На час розгляду подання встановлено, що боржник обізнаний про наявність виконавчого провадження №61159731, оскільки він самостійно ознайомлювався з матеріалами провадження, що підтверджується його заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, на якій боржником власноручно зроблено розписку про ознайомлення зі справою. Проте боржник самостійно не виконує рішення суду, заборгованість перед стягувачем не погашає, дій щодо реєстрації в встановленому законом порядку свого права власності не здійснює.

Відповідно до положень ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 18 Закону України « Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст. 440 ЦПК України, питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Колегія суддів вважає, що за результатами розгляду подання приватного виконавця, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що приватним виконавцем доведено обставини, які підтверджують правомірність його звернення із таким поданням щодо звернення стягнення на земельну ділянку та житловий будинок в рахунок погашення заборгованості на виконання рішення суду, оскільки договори дарування за якими право власності на спірне майно було зареєстровано за ОСОБА_3 визнані недійсним рішенням суду.

Доводи апеляційної скарги в частині не взяття до уваги норм діючого законодавства якими закріплюються конституційні принципи непорушності права власності ( ст. 321 ІЦК України,) час виникнення такого права ( ст. 334 ЦК України) лише з моменту державної реєстрації такого права ( Закон України «Про державну реєстрацію речових права на нерухоме майно і їх обтяжень»), колегією суддів відхиляються з огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді подання перевірялися обставини щодо можливого застосування норм законодавства, які регулюють порядок виконання судових рішень, та передбачають можливість звернення стягнення на майно боржника, яке не зареєстровано за ним у встановленому законом порядку, проте є його власністю. А саме положення ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 440 ЦПК України які передбачають можливість та процедуру звернення стягнення на майно боржника, яке не зареєстровано за ним в встановленому законом порядку, саме задля уникнення виконання рішення суду.

Не можуть бути підставою для скасування судового рішення, на думку колегії суддів, і доводи апеляційної скарги в частині того, що рішення про недійсність договорів дарування, яке було покладено судом першої інстанції в основу ухвали про задоволення подання приватного виконавця на момент перегляду справи апеляційним судом скасовані касаційним судом, а отже відсутні підстави для задоволення подання,- виходячи з з того, що на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення зазначені рішення касаційної інстанцією не були скасовані.

Крім того, касаційним судом встановлено (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2021 року у справі № 753/14629/18), що 31 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено два договори дарування, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю. Г., за якими ОСОБА_1 відчужив ОСОБА_3 належні йому на праві власності земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер .90:242:0024, та житловий будинок АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 139-140, 157-158).

Встановлено і відповідачами не спростовано, що згоду на відчуження предмета іпотеки позивач (ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступник ТОВ «ФК «Авіастар») ОСОБА_1 не надавав.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Верховний Суд, розглянувши спір у справі №753/14629/18 в мотивувальній частині постанови вказав, що договори дарування, які були укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є нікчемними, права власності на об`єкти нерухомості у ОСОБА_3 не виникли, а єдиними законним власником цих об`єктів є ОСОБА_1 .

Договори іпотеки були і є нікчемними з моменту їх вчинення, а тому скасування рішень судів першої та другої інстанції по справі №753/14629/18 жодними чином не впливають на законність оскаржуваної ухвали, адже даною ухвалою звернено стягнення на майно, яке належить боржнику та яке не зареєстроване за ним в встановленому законом порядку.

Посилання суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі на рішення судів, які були скасовані постановою Верховного Суду не змінює фактичних обставин справи та їх правового регулювання та не може слугувати підставою для скасування ухвали суду, яка відповідає фактичним обставинам справи та прийнята з дотриманням норм законодавства.

Оскаржуваною ухвалою було встановлено, що об`єкти нерухомості є власністю ОСОБА_1 , що повністю відповідає змісту постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року. Оскільки належні ОСОБА_1 об`єкти нерухомості за ним не зареєстровані, то відповідно до положень ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 440 ЦПУ України суд за поданням виконавця мав право звернути стягнення на таку нерухомість.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що приватним виконавцем не дотримано порядок вчинення виконавчих дій, оскільки спочатку необхідно було звертати стягнення на кошти боржника, а в разі відсутності коштів звертати стягнення на інше майно боржника, на думку колегії суддів не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та зводяться до суб`єктивного трактування скаржником правовідносин, що виникли між сторонами.

Так, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2010 року по справі № 2-1540/10 за позовом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 було вирішено вимоги позову про розірвання кредитного договору, стягнення заборгованості та звернення стягнення на нерухоме майно боржника.

Згідно з виконавчим листом, виданим судом на виконання рішення суду від 17 грудня 2010 року серед іншого, судом постановлено звернути стягнення на два об`єкти нерухомого майна, які перебувають в іпотеці стягувача.

Тобто виконавчим документом прямо передбачено звернення стягнення на конкретно визначене майно боржника, а тому твердження апелянта про необхідність першочергового звернення стягнення на його кошти, є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для її скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 368, 372, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 липня 2021 року.

Суддя - доповідач:

Судді: