КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер провадження №22-ц/824/5545/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Білич І.М.,
суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» - адвоката Сечко Сергія Володимировича на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Дніпровського районного суду м. Києва Виниченко Л.М.,

у цивільній справі № 755/13516/2020 за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 , третя особа: Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про стягнення коштів.

в с т а н о в и л а :

У вересні 2020 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» звернулося до суду з позовом у якому просило стягнути зі ОСОБА_1 суму сплаченого відшкодування у розмірі 25 389,18 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що 07 червня 2017 року між ПрАТ «СК «Уніка» та ОСОБА_2 був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» № 131357/4600/0001399, відповідно до якого було застраховано транспортний засіб Ауді А7, р.н. НОМЕР_1 . 14 травня 2018 року о 14 год. 58 хв. в м. Києві по вул. Тверська, 2 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля Ауді А7, р.н. НОМЕР_1 , та автомобіля Фольксваген, р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2018 року по справі № 757/25199/18-п ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження по справі закрито за закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Фольксваген, р.н. НОМЕР_2 була застрахована за полісом ОСЦПВВНТЗ № АК9947042 в ПАТ НАСК «Оранта». Розрахунок загальної суми непокритих збитків для повного відшкодування завданої шкоди та виплата страхового відшкодування проведено на підставі: договору № 131357/4600/0001399 від 07 червня 2017 р.; страхового акту № 00259805 від 15 червня 2018 р.; наказу № 00259805 від 15 червня 2018 р.; звіту № 03-18/07 від 18 липня 2018 р.; платіжного доручення № 028352 від 18 червня 2018 року.

Позивач просив стягнути з відповідача у відшкодування непокритих збитків кошти у розмірі 25 389,18 грн., що становить різницю між сумою страхового відшкодування потерпілому 94 379,04 грн. та покритою сумою збитків за полісом ПрАТ СК «Оранта» 68 989,86 грн. з посиланням на ст. ст. 512, 514, 993, 988, 1166, 1188, 1194 ЦК України, ст. 27 Закону України "Про страхування", ст. ст. 22, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 січня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ПАТ «Страхова компанія «Уніка» - адвокат Сечко С.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення про задоволення вимог у повному обсязі.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважаючи, що судом першої інстанції не враховано, що відповідно до звіту про оцінку №03-18/07 від 18 липня 2018 р., вартість матеріального збитку, заподіяного автомобілю Ауді А7, р.н. НОМЕР_1 становить 99 142, 49 грн, коефіцієнт зносу становить 0, вказана сума була виплачена ПАТ «Страхова компанія «Уніка» власнику автомобіля. При цьому ПАТ НАСК «Оранта» за полісом №АК9947042 виплатила ПАТ «Страхова компанія «Уніка» страхове відшкодування у розмірі 68 989, 86 грн., з урахуванням коефіцієнту зносу, що не відповідає розміру матеріального збитку. Зазначав, що відповідач зобов`язаний компенсувати ПАТ «Страхова компанія «Уніка» шкоду, завдану ним у дорожньо-транспортній пригоді застрахованому транспортному засобу, розмір якої перевищує ліміт відповідальності за договором страхування цивільно-правової відповідальності, а саме різницю між реальними збитками та сумою страхового відшкодування, виплаченою страховиком відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу подано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У порядку ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників процесу про розгляд справи.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно постанови Печерського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2018 року у справі № 757/25199/18-п, ОСОБА_1 14 травня 2018 року о 14 год. 58 хв. в м. Києві по вул. Тверська, 2, керуючи автомобілем марки «Фольксваген», д.р.н. НОМЕР_2 , порушив п. 10.11 Правил дорожнього руху України, а саме: виїжджаючи з прилеглої території не надав перевагу в русі автомобілю, що рухався по головній дорозі, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Ауді», д.р.н. НОМЕР_1 , в результаті зіткнення автомобілі отримали механічні пошкодження (а.с. 10).

Зазначеною постановою суду ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження по справі закрите за закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

07 червня 2017 року між ПрАТ «СК «Уніка» та ОСОБА_2 був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» № 131357/4600/0001399, відповідно до умов якого застраховано страхові ризики стосовно транспортного засобу Ауді А7, р.н. НОМЕР_1 (а.с. 4-8).

Договором визначено розмір страхової суми транспортного засобу 923 300 грн., розмір франшизи за ризиками - 0,5 % (але не менше 50 євро), строк дії договору з 15 червня 2017 р. по 14 червня 2018 року, відшкодування збитків без урахування зносу деталей, що замінюються при ремонті (а.с. 4).

Відповідно до рахунку № НОМЕР_3 від 15 травня 2018 р. складеного ДП «Ауді Центр ВІПОС», вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Ауді А7, р.н. НОМЕР_1 , становила 100 688,28 грн. (а.с. 27).

Позивачем на виконання умов договору страхування на підставі страхового акту № 00259805 від 13 червня 2018 року, наказу № 00259805 від 15 червеня 2018 р. про виплату страхового відшкодування гр. ОСОБА_2 здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 94 379,04 грн. на рахунок ДП «Ауді Центр ВІПОС», що підтверджується платіжним дорученням № 028352 від 18 червня 2018 р. (а.с. 24, 25, 28).

За повідомленням позивача, страховик відповідача ОСОБА_1 ПАТ «НАСК «Оранта» виплатило позивачу страхове відшкодування у розмірі 68 989,86 грн.

У зв`язку з чим позивач просив стягнути у відшкодування шкоди кошти у розмірі 25 389,18 грн., що становлять різницю між виплаченим страхувальнику позивача страховим відшкодуванням 94 379,04 грн. та покритою сумою збитків ПАТ «НАСК «Оранта» 68 989,86 грн.

На дату дорожньо-транспортної пригоди (14 травня 2018 року) цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Фольксваген, р.н. НОМЕР_2 , була застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта», згідно полісу № АК9947042 (а.с. 9).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався нормами ст. 993 ЦК України зазначаючи про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Така ж позиція викладена у ст. 27 Закону України «Про страхування».

Відповідно до наведених положень до страховика, в разі виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. Перехід права вимоги від страхувальника до страховика за договором добровільного страхування є суброгацією.

Таким чином, суд вважав, що до ПрАТ «СК «Уніка» перейшло право вимоги щодо відшкодування шкоди (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) на підставі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» - в порядку суброгації.

Водночас, пунктом 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що відповідно до ст. 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів.

У зв`язку із цим при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України 2004 року, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Оскільки відповідно до ст. 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення ст. 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого ст. 33 Закону № 1961-IV обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування.

Відповідно правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 727/1881/16-ц, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин, і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що відповідач зобов`язаний компенсувати ПрАТ « СК «Уніка» шкоду завдану при ДТП застрахованого транспортного засобу, розмір якої перевищує ліміт відповідальності за договором страхування цивільно-правової відповідальності, а саме різницю між реальними збитками та сумою страхового відшкодування, виплаченою страховиком відповідача, колегія суддів вважає такими, що не грунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Скаржником не відмежовані поняття ліміту відповідальності та різниці між реальними збитками та сумою страхового відшкодування, виплаченою страховиком відповідача.

Відповідно до положень ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Статтею 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати ( страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою ( страховим відшкодуванням).

Згідно звіту про оцінку колісного транспортного засобу № 03-18/07 від 18 липня 2018 року вартість матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля Ауді А7, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2012 в результаті аварії складає 99 142,49 гривень.

Коефіцієнт фізичного зносу зазначеного вище автомобіля був визначений оцінювачем із застосуванням п.8.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 ( у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 липня 2009 року №1335/5/1159 - як «0»(Ез). Який приймається таким, що дорівнює нулю, для нових складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років для легкових КТЗ виробництва СНД, 7 років - для інших легкових КТЗ.

Встановивши, що ПАТ Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» за полісом № АК9947042 виплатила позивачу страхове відшкодування (на відновлювальний ремонт пошкодженого в ДТП відповідачем транспортного засобу з урахуванням зносу) у розмірі 68 989,86 грн., що не відповідає розміру матеріального збитку встановленого вищевказаним звітом, водночас за відсутності доказів, щодо заявлена сума непокритих збитків перевищує ліміт відповідальності за полісом №АК9947042, суд першої інстанції на думку, колегії суддів, дійшов обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позовних вимог.

З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст.ст.12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 7, 368, 369, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» адвоката Сечко Сергія Володимировича - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків.

Суддя - доповідач:

Судді: