Справа № 592/2181/21
Провадження № 2/592/1009/21
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

15 березня 2021 року м.Суми

Суддя Ковпаківського районного суду міста Суми Литовченко О.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування нежитловим приміщенням,

встановив:

До Ковпаківського районного суду міста Суми надійшла вищевказана позовна заява відповідно до якої позивач просить: 1. Визначити порядок користування нежитловим приміщенням загальною площею 223,7 кв.м., яке належить на праві спільної часткової власності у рівних частинах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та виділити йому у користування частину приміщення площею 11,85 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить їм на праві спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 29.04.ю2002р., посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Кравцовою Л.А., реєстровий номер 982, зареєстроване у Комунальному підприємстві «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» 22.08.2002 р. за реєстровим № 422 у книзі 20 згідно до висновку архітектурно-будівельної експертизи. 2. Призначити судову архітектурно-будівельну експертизу, проведення якої доручити Сумській філії Харківського науково-дослідного інституту ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса (40000, м. Суми, вул. Кірова, 31), на вироішення якої поставити наступне питання: Які існують варіанти виділення у користування співвласниками нежитлового приміщення загальною площею 223, 7 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 по 111,85 кв. м.

Дослідивши позовну заяву та документи, що до неї додані, приходжу до такого висновку.

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з ч. 1, 3 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

За правилами цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати вимогам, викладеним у ст. 175 Цивільного процесуального кодексу України, а також вимогам ст. 177 цього Кодексу.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 20 Господарського процесуального кодексу України визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так, за частиною першою цієї статті, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.

Статтею 45 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу .

Відтак, господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Зазначена норма кореспондується зі статтею 50 Цивільного кодексу України .

За частиною першою статті 173 ГК України, зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Згідно ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Відповідно до ст. 609 ЦК України, зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Проте, до підприємницької діяльності фізичних осіб, згідно зі статтею 51 ЦК України, застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Частиною третьою статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП.

Відповідно до статті 52 ЦК України, ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Позивачем на обгрунтування позову та як вбачається з доданих доказів, зазначено, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 29.04.2002, продавець ТОВ Фірма «Акція-Інформ» продав, а покупці суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 (діє на підставі Свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи, виданого Виконавчим комітетом Ковпаківської районної в місті ради 23.08.2001, про що зроблено запис у журналі обліку реєстраційних справ 20.08.2001 за № 2198) та суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_2 (діє на підставі Свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи, виданого Виконавчим комітетом Зарічної районної в місті ради 20.01.2000, про що зроблено запис у журналі обліку реєстраційних справ 17.01.2000 за № 3346) купили в рівних частинах кожен сімнадцять сотих частин нежитлового приміщення площею 223,7 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці загального користування. У власність покупців в рівних частинах кожному переходить 19а торговийзал площею 122,5 кв.м., 2- - тамбур площею 4,1 кв.м., 35 кабінет площею 12,1 кв.м., 36 кабінет площею 19,7 кв.м., 37 складське площею 15,0 кв.м., 69а коридор площею 9,3 кв.м., VI вітрина площею 3,8 кв.м., VIІ вітрина площею 12,6 кв.м.

До липня 2020 року ОСОБА_1 будучи фізичною особою-підприємцем спільно з ОСОБА_2 , яка є фізичною особою-підприємцем, використовували за взаємною згодою приміщення у здійсненні підприємницької діяльності. 06.07.2020 ОСОБА_1 припинив свою господарську діяльність, і відтоді приміщення використовується виключно ОСОБА_2 у комерційних цілях, яка обіцяла позивачу в усній формі платити за використання його половини приміщення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію щодо юрисдикції спору за позовом суб`єкта господарювання до фізичної особи, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, що виник при виконанні умов укладеного між ними господарського договору, зокрема в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14?144цс18, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18, провадження № 12-294гс18, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2019 року у справі № 904/1083/18, провадження № 12-249гс18, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року по справі №127/23144/18, згідно якої у випадку припинення підприємницької діяльності фізичною особою підприємцем, із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення, її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Обґрунтування звернення з даним позовом у порядку цивільного процесуального судочинства позовна заява не містить.

У позовній заяві позивач зазначає, що він не має доступу до приміщення, яке на праві власності йому належить а також додає до матеріалів позовної заяви всі документи на належну йому частину нежитлового приміщення.

Положенням п.3 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1440 від 10 вересня 2003 року, вказується, що ринкова вартість це вартість, за яку можливе відчуження обєкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу.

Згідно ст.3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» № 2658-III від 12 липня 2001 року незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання.

Слід звернути увагу, що процедура оцінки майна встановлюється нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. У випадках самостійного проведення оцінки майна органом державної влади або органом місцевого самоврядування складається акт оцінки майна.

Ціна позову про право власності на нерухоме майно визначається від ринкової вартості цього майна та повинна бути підтверджена відповідними відомостями (оцінкою відповідної установи).

Згідно ч.5 ст.176 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Так, позивачем до матеріалів позовної заяви не додано документів на підтвердження дійсної ринкової вартості майна на момент звернення до суду з позовною заявою. З цього вбачається, що неможливо визначитися з розміром судового збору, який позивач повинен сплатити за подачу вказаної позовної заяви.

З огляду на викладене, відповідно до частин 1 і 2 статті 185 ЦПК України позовну заяву слід залишити без руху, запропонувавши позивачу усунути зазначені недоліки.

Роз`яснити позивачу, що у разі не усунення недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачу.

Керуючись частиною 1 статті 185 Цивільного процесуального кодексу України, суддя

постановив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування нежитловим приміщенням - залишити без руху.

Повідомити позивача про необхідність усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали та роз`яснити, що в разі невиконання вимог цієї ухвали, позовна заява вважатиметься неподаною і буде повернута.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Литовченко