Провадження № 2/263/53/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2021 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Шевченко О.А., при секретарі Тимошенко В.В.,розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення,визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 11 жовтня 2018 року надійшла позовна заява, з урахуванням доповнених вимог від 20.11.2018 року, ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що йому на праві приватної власності належить нежитлове приміщення (кафе) та літня площадка, що розташовані по АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування, посвідченого 08.12.2017 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Лашиною Н.Г., та зареєстрованого в реєстрі за №4351. Зазначений об`єкт нерухомого майна у відповідності до п. 1 Договору дарування 08.12.2017 року №4351 розташований на земельній ділянці Маріупольської міської ради площею 0,1220 га кадастровий номер :04:001:0186.

У зв`язку з переходом права власності на об`єкт нерухомого майна позивач звернувся до Маріупольської міської ради з заявою про надання земельної ділянки площею 0,1220 га кадастровий номер :04:001:0186 в оренду на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Прийняте Маріупольською міською радою рішення № 7/32-2884 від 25 червня 2018 року вважає таким, що позбавила його права користування частиною земельною ділянки, вважає його незаконним та прийнятого з порушенням вимог чинного законодавства.

Крім цього стверджує, оскільки укладання Договору оренди землі відбулось у зв`язку з виконанням рішення Маріупольської міської ради № 7/32-2884 від 25 червня 2018 року - визнання його ухваленого з порушенням вимог чинного законодавства є підставою для визнання недійсним Договору оренди землі від 09.11.2018 року на підставі ст. 215 Цивільного кодексу України.

Приймаючи оскаржуване рішення, ОСОБА_1 вважає, що Маріупольська міська рада протиправно позбавила його права користування частиною земельної ділянки, передавши її ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Також наголошує, що він позбавлений можливості повноцінно та належно користуватись належним йому на праві власності майном, а саме -приміщенням 1 літ.а-1 площею 14,8кв.м. (вентиляційною), оскільки відповідачі позбавили доступу до цього приміщення.

Відповідачем Маріупольською міською радою надано відзив на позовну заяву від 06.12.2018 року № 6578/2018 (т.1 а.с.159-162), відповідно до якого, відповідач не визнає позовні вимоги та зазначає, що на частині запитуваної позивачем земельної ділянці, знаходиться об`єкт нерухомого майна, який на підставі Договору купівлі-продажу нежитлового комплексу від 24.03.2017 року, зареєстрованому в реєстрі №444, належить громадянам ОСОБА_3 (1/5 частина) та ОСОБА_4 (4/5 частини).

Саме громадянки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ще о 2017 році звернулись до Маріупольської міської ради з приводу надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,0387 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (обслуговування нежитлового комплексу прибудови до супермаркету) по АДРЕСА_2 . Зазначає, що на підставі цього звернення було прийнято рішення міської ради від 25.07.2017 року №7/20-1852, яким було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою, який був в установленому порядку розроблено та подано до Маріупольської міської ради на затвердження.

Пізніше на підставі пункту 2 рішення Маріупольської міської ради від 25.06.2018року №7/32-2884 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано із земель житлової та громадської забудови в оренду строком на 10 років земельну ділянку (кадастровий номер 142300000:04:001:0186) площею 0,0387га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (обслуговування нежитлового комплексу прибудови до супермаркету) по АДРЕСА_2 громадянам ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Згідно принципу цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідач вважає, що унеможливлюєтьсярозташування об`єкту нерухомого майна, який належить одній особі, з одночасним знаходженням земельної ділянки у іншій особі.

Окрім того, в обґрунтування правомірності прийнятого рішення міської ради відповідач посилався на положення чинного законодавства щодо розпорядження земельними ділянками комунальної власності, та наданих йому повноважень.

В зв`язку з цим, в задоволенні позову просить відмовити.

У відповіді на відзив б/н від 13.03.2019року (т.2 а.с. 60-64) позивач заперечував проти доводів відповідача Маріупольської міської ради та зазначав, що належних доводів в обґрунтування правомірності дій відповідача щодо передачі в оренду земельної ділянки відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_3 вважає наведено ним не було. Присвоєння одно і того же кадастрового номеру двом різним ділянкам з різними площами суперечить вимогам чинного законодавства. Також наголошує щодо недійсності укладеного Договору оренди земельної ділянки з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на підставі ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Представником відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 також було надано відзив на позовну заяву б/н від 28.01.2019 року (т.1 а.с.172-177), згідно до якого позовні вимоги відповідачі не визнають у повному обсязі, вважають їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0,1220 га дійсно перебувала в користуванні попереднього власника нерухомого майна, який зараз належить позивачу, у Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо - комерційної фірми «ЛІА» ЛТД на підставі договору оренди від 01 грудня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі №4043, та який був укладений строком на 10 років.

Відповідачі вважають, що на момент оформлення Договору дарування об`єкту нерухомого майна позивачеві від 08.12.2017р., договір оренди земельної ділянки №4083 від 01.12.2006р. площею 0,1220 га по АДРЕСА_1 , для функціонування кафе і літнього майданчику, вже був припиненим, що підтверджується наданим Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 08.12.2017р. індексний номер 106794081. Також зазначає, що у текстідоговору дарування посилання саме на договір оренди земельної ділянки відсутні.

Окрім того, відповідачі зазначають, що вони є власниками нежитлового комплексу по АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі - продажу нежитлового комплексу від 24.03.2017р., зареєстрованому в реєстрі №444, який був укладений між ТОВ ВКФ «ЛІА» ЛТД та ними. Зазначений нежитловий комплекс є суміжним з об`єктом нерухомого майна, по АДРЕСА_1 (кафе), який належить позивачеві. Окрім того, зазначають, що ці два об`єкти нерухомого майна раніше належали одному ж самому власнику ТОВ ВКФ ВКФ «ЛІА» ЛТД та будувались й реконструювались в один і той же час однією особою.

З ціллю оформлення права користування земельною ділянкою відповідачами було замовлено викопіювання з генерального плану міста задля визначення меж та площі земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування частини нежитлового комплексу, яка склала 0,0387 га. Саме на цій частині земельної ділянки й знаходиться частина об`єкту нежитлового комплексу (прибудова до супермаркету), належного відповідачам, а також огорожа й ворота.

За таких обставин, відповідачі вважають, що Маріупольська міська рада не мала можливості надати на користь позивача витребувану ним земельну ділянку площею 0,1220 га по АДРЕСА_1 , коли на ній частково розташований об`єкт нерухомого майна, якій на праві власності належить відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Також, відповідачі не згодні с твердженнями позивача щодо відсутності в нього можливості вільно користуватись належним йому на праві власності майном. Стверджують, що будь-яких дій стосовно обмеження до аварійного виходу з кафе вони не чинили та взагалі позивач щоденно та цілодобово має можливість проходу до свого приміщення (вентиляційної) 1 літ.а-1 площею 14,8 кв.м., ніяких перешкод вони не чинять. Окрім того, за своєю ініціативою відповідачі пропонували позивачеві оформити договір сервітуту земельної ділянки на безоплатній основі, який розроблений у встановленому законом порядку, який би забезпечував цілодобово безперешкодний прохід по території відповідачів, однак позивач ігнорує будь-які пропозиції з цього приводу.

В зв`язку з зазначеним, в задоволенні позову просить відмовити.

Відповідь на відзив, подання яких в силу ч.1 ст. 199 ЦПК України є правом, а не обов`язком позивача, до суду не надходила.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 жовтня 2018 року вказану позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2018року відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Роз`яснено сторонам їх право та строки для подачі до суду відзиву на позов та відповіді на відзив.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 грудня 2018 року у задоволенні клопотання ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про залучення їх до участі у розгляді даної справи в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору відмовлено.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 грудня 2018 року прийнято до розгляду доповнену позовну заяву ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, а також вирішено перейти із спрощеного позовного провадження до загального позовного провадження. Сторонам роз`яснені вимоги ст. ст. 178-179 ЦПК України.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 лютого 2019 року зобов`язано Маріупольську міську раду надати засвідчену належним чином копію договору оренди земельної ділянки та копії всіх документів, що стали підставою для прийняття оскарження рішення Маріупольської міської ради від 25 червня 2018 року в частині надання в оренду ОСОБА_5 та ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0387 та із кадастровим номером :04:001:0186.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 травня 2019 року у справі призначено судову землевпорядну експертизу та судову земельно-технічну експертизу, проведення яких доручено експертам Харківського науково-дослідницький інституту судових експертиз ім. Засл.Проф. Бокаріуса (ХНДІСЕ).

21 грудня 2019 року на адресу суду надійшли матеріали цивільної справи №263/14024/18 без виконання.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 січня 2020 року відновлено провадження у справі.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 жовтня 2020 року у справі була призначена комплексна судова інженерно-технічна експертиза, проведення якої доручено судовому експерту ОСОБА_6 та експерту в галузі геодезії ТОВ «Центр експертного геодезичного забезпечення».

23 квітня 2021 року на адресу суду надійшов висновок №9/с судової інженерно-технічної експертизи від 12.04.2021 року.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 квітня 2020 року відновлено провадження у справі.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 червня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не оспорюється сторонами наступне.

ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, загальною площею 221,9 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором дарування від 08 грудня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лашиною Н.Г. та зареєстрованим в реєстрі за № 4351, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом індексний номер 106825470 від 08.12.2017 року, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 3.

Згідно до заяви та опису вхідного пакету документів на отримання адміністративної послуги № 28-023-787 від 28.12.2017 року позивач звернувся до Маріупольської міської ради про отримання рішення міської ради щодо надання земельної ділянки, право власності на яку зареєстровано у встановленому законом порядку за міською радою в оренду при переході права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою о АДРЕСА_1 (т.1 а.с.22, 24-25).

Матеріали справи містять договір оренди земельної ділянки від 01.12.2006р. зареєстрований в реєстрі №4083 площею 0,1220 га по АДРЕСА_1 , невід`ємною частиною якого є договір про зміни до нього від 10.07.2007 №2215, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 10.01.2014 індексний номер витягу 15938623, номер запису про інше речове право: 4199811 від 27.12.2013, для функціонування кафе і літнього майданчику, який укладений між Маріупольською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «ЛІЯ» ЛТД на підставі рішення Маріупольської міської ради від 26.09.2006 №5/5-510.

Пунктом 3.1. Договору оренди земельної ділянки від 01.12.2006р.,зареєстрованого в реєстрі №4083закріплено, що договір укладено на 10 (десять) років (до26.09.2016 року) (т.1 а.с.26-41).

Згідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права інше речове право Договору оренди земельної ділянки від 01.12.2006р. зареєстрованого в реєстрі №4083, строком дії до 26.09.2016року, припинено 05.12.2017року (т.1 а.с. 231-232).

Розроблена у 2006 році технічна документація їз землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ТОВ «ВКФ «ЛІА» ЛТД для функціонування кафе і літнього майданчику по АДРЕСА_1 , на підставі якої укладався договір оренди земельної ділянки від 01.12.2006р. зареєстрований в реєстрі №4083, містить кадастровий план земельної ділянки кадастровий номер:04:001:0186 площею 0,1220га, з якого вбачається наявна вільна від будь-якої забудови частина земельної ділянки площею 0,0449га (т.1 а.с. 119).

Крім того матеріалами справи встановлено, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 власниками комплексу за адресою: АДРЕСА_2 , який складається з: будівлі, супермаркету літ. «А-3», прибудови літ. «А1-2», прибудови літ. «А2-1», прибудови літ. «А3-1», прибудови літ. «А4-1», прибудови літ. «А5-1», прибудови літ. «А6-1», підвалу літ. А/п, А1/п, навісу літ. «Б-1», воріт 1, огорожи 2, замощення 1, загальною площею 4316,8кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу від 24березня 2017 року,посвідченим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Макаревич В.Г. та зареєстрованим в реєстрі за № 444, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом індексний номер 83391487 від 24.03.2017року та витягом індексний номер 83391976 від 24.03.2017року, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 3.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 04.10.2017 Кальміуського районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану, громадянка ОСОБА_7 змінила прізвище на ОСОБА_8 .

Відповідно до рішення Маріупольської міської ради №7/20-1852 від 25.07.2017 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 громадянам ОСОБА_3 , ОСОБА_7 » ОСОБА_3 та ОСОБА_7 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовно 0,0387 га для обслуговування нежитлового комплексу прибудови до супермаркету.

Згідно вказаного рішення для громадянами ОСОБА_7 та ОСОБА_3 був розроблений та погоджений у встановленому порядку проект землеустрою щодо відведення земельної площею 0,0387 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (обслуговування нежитлового комплексу - прибудови до супермаркету) по АДРЕСА_2 .

У відповідності до Закону України «Про державний земельний кадастр» була проведена державна реєстрація земельної ділянки згідно до проекту землеустрою щодо відведення земельної площею 0,0387 гакадастровий номер земельної ділянки :04:001:0186, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 25.01.2018року НВ-018.

Проектом землеустрою щодо відведення земельної передбачено відведення земельної ділянки в оренду строком на 10 років для обслуговування нежитлового комплексу прибудови до супермаркету (капітальна одноповерхова забудова), що підтверджується проведеними геодезичними роботами, відомостями обчислення площ угідь, а також кадастровим планом земельної ділянки. Також, відповідно до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки встановлено, що частина земельної ділянки, запроектованої до відведення громадянам ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , площею 0,0035 га необхідна для проходу до щитової кафе суміжному землекористувачу ОСОБА_1 , у зв`язку з чим було запроектовано укладання договору сервітуту.

Так, відповідно до рішення №7/32-2884 25.06.2-18 року Маріупольською міською радою було одночасно розглянуті звернення громадян ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з приводу надання в оренду земельних ділянок та прийняті наступні рішення:

-у зв`язку з тим, що на частині запитуваної ОСОБА_1 до відведення земельної ділянки знаходиться об`єкт нерухомого майна, який належить згідно договору купівлі-продажу нежитлового комплексу від 24.03.2017 серія та номер 444, витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.03.2017 №№ 83391976, 83391487, номери записів про право власності: 19629661, 19629551 від 24.03.2017, комплекс по АДРЕСА_2 належить громадянам ОСОБА_3 (1/5 частина), ОСОБА_7 (4/5 частин),у наданні в оренду земельної ділянки (землі житловоїта громадської забудови) (кадастровий номер :04:001:0186) площею 0,1220 га для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування (функціонування кафе і літнього майданчику) по АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_1 відмовлено;

- ОСОБА_1 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0833 га для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування (функціонування кафе і літнього майданчику) по АДРЕСА_1 ;

- було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано із земель житлової та громадської забудови в оренду строком на 10 років земельну ділянку (кадастровий номер :04:001:0186) площею 0,0387 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (обслуговування нежитлового комплексу - прибудови до супермаркету) по АДРЕСА_2 ОСОБА_5 , ОСОБА_3 .

Пунктом 7.8. того самого рішенням зобов`язано громадян ОСОБА_9 та ОСОБА_3 укласти договір земельного сервітуту з суміжним землекористувачем - громадянином ОСОБА_1 , та зареєструвати його у встановленому порядку.

На підставі рішення №7/32-2884 25.06.2-18 року між Маріупольською міською радою та ОСОБА_10 та ОСОБА_3 було укладено договір оренди земельної ділянки б/н від 03.09.2018року по АДРЕСА_2 , площею 0,0387га кадастровий номер :04:001:0186, строком на 10 років, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (обслуговування нежитлового комплексу - прибудови до супермаркету). Договір оренди земельної ділянки б/н від 03.09.2018 року зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.11.2018року, номер запису про інше речове право 28877477.

Матеріали справи містять технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту громадянину ОСОБА_1 на право проходу та проїзду на велосипеді на земельній ділянці, що знаходиться у користуванні громадян ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , якою встановлено площа частини земельної ділянки, на яку встановлено сервітуту на право проходу та проїзду на велосипеді складає 0,0035га, додана відповідна план схема прокладання сервітуту. (т.2 а.с. 3-54)

Окрім того, відповідачем 2 та відповідачем 3 були надані суду відповідні докази щодо надсилання та запропонування позивачеві укласти передбачений сервітут, проект договору про встановлення сервітуту на земельну ділянку.

Письмових пояснень та заперечень щодо укладання передбаченого сервітутувід позивача не надходило.

Висновком комплексної судової інженерно-технічної експертизи від 12 квітня 2021 року № 9/с встановлено, що згідно копії плану поверхів кафе по АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 99) приміщення вентиляційної 1 площею 14,8 кв.м. в прибудові літ. А-1 має тільки один вхід через дверний пройм у зовнішній стіні. З боку дверного пройму приміщення 1 площею 14,8кв.м. знаходиться земельна ділянка площею 0,0387га кадастровий номер :04:001:0186, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . В матеріалах справи міститься сервітут, але на час проведення комплексної судової інженерно-технічної експертизи сервітут не укладено. Окрім того, поруч з ділянкою площею 0,0387га кадастровий номер :04:001:0186, а саме між нею та сусідньою ділянкою кадастровий номер :04:001:0360 площею 0.0718га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є прохід шириною 1,68-1,64м довжиною 16,54м, через який теоретично можливо влаштування доступу до приміщення вентиляційної 1 площею 14,8м, але який на момент огляду перекрито огорожею та зайнято під ділянку кадастровий номер :04:001:0360.

Водночас на адресу суду від Маріупольської міської ради наданийакт виїзного обстеження від 24 травня 2021року, складеного відділом контролю за використання активів департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради, яким встановлено, що на межі земельної ділянки площею 0,0387га кадастровий номер :04:001:0186, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , по АДРЕСА_2 , та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на якій знаходиться нежитлова будівля, належна ОСОБА_1 , встановлено бетонну стіну, прохід відсутній. До акту додана відповідна фотофіксація.

Також на адресу суду від представника відповідача 2 та відповідача 3 від 28.05.2021 року надійшло письмове клопотання про долучення доказів до матеріалів справи з поясненнями, з якого вбачається, що ОСОБА_1 фактично були виконані будівельні роботи з реконструкції свого приміщення вентиляційної, площею 14,8кв.м., шляхом будівництва прибудови, та на теперішній час з приміщення вентиляційної взагалі не існує виходу на орендовану земельну ділянку ОСОБА_9 та ОСОБА_3 .До приміщення вентиляційної ОСОБА_1 має вільний доступ через своє основне приміщення, позивач не був обмежений земельною ділянкою, що знаходиться у оренді ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , усі роботи з реконструкції вентиляційної ним проводились зі своєї території й приміщення.

Від позивача та його представника будь-яких заперечень щодо акту виїзного обстеження від 24 травня 2021року до суду не надходило, додаткових матеріалів, які би свідчали про порушення прав позивача суду не надано.

Виходячи з предмету даного спору, предметом оцінки є правомірність прийняття Маріупольською міською радою Донецької області рішень про надання в оренду землі за процедурою передбаченою статтями 122, 123 124 ЗК України.

Враховуючи вимоги ст. 19 Конституції України, територіальна громада м. Маріуполя як власник спірної ділянки делегує Маріупольській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто, воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Порядок надання земельних ділянок регулюється ЗК України.

У відповідності до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до положень статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 ЗК України (розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб).

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 ЗК України здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 ЗК України.

За правилами частини другої статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки.

Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (частина 2 статті 123 ЗК України).

За приписами ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації.

Матеріали справи свідчать, що на земельній ділянці, правомірність надання якої в оренду громадянам ОСОБА_9 та ОСОБА_3 оспорюється позивачем, розташований об`єкт нерухомого майна (частина нежитлового комплексу прибудова до супермаркету), яка належать ОСОБА_9 та ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Вказані обставини - знаходження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_9 та ОСОБА_3 на спірній земельній ділянці - унеможливлюють їх надання у користування іншим особам.

Такий підхід повністю відповідає відомому ще з часів ОСОБА_11 права принципу « ОСОБА_12 » (від лат. збудоване на землі слідує за нею), сьогодні відомому як принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Зміст вказаного принципу розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та ст.377 ЦК України і зводиться до того, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття.

Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомого майна, не може претендувати на земельну ділянку, на якій такий об`єкт нерухомого майна розміщений. Аналогічні висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі 921/158/18 (пункт 49).

Реалізація іншого підходу - коли право на земельну ділянку може набуватися не власником нерухомого майна, що розміщене на такій земельній ділянці - з певною ймовірністю призведе до штучного розщеплення прав на об`єктивно єдиний об`єкт - земельну ділянку і розташоване на ній нерухоме майно. І, як наслідок, ускладнить цивільний оборот і спричинить безліч спорів стосовно вказаного майна.

Як передбачено ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частини перша та друга статті 15 ЦК України).

Наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Оскільки, відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту, тому суд при вирішенні спору має надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, чи відповідає правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц, від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17, від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Також Велика Палата Верховного Суду зауважує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Звернувшись із позовом, та посилаючись на незаконність прийнятого рішення органу місцевого самоврядування про передачу в оренду земельної ділянки іншим особам, яке вже було реалізоване і вичерпало свою дію, позивач заявив вимоги, які не призведуть до поновлення його прав, відновлення володіння, користування або розпорядження ним певною земельною ділянкою, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, належний іншим особам. А отже, такі вимоги не є ефективним способом захисту права позивача, та у подальшому потребуватимуть додаткових засобів захисту.

Крім того, при прийняті рішення суд застосовує практику ЄСПЛ, щодо втручання у право власності та мирне володіння майном.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, вбачається невідповідності заходу втручання в право власності відповідачів критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Як встановлено судом спірна земельна ділянка передана у користування відповідачам відповідно до рішення органу місцевого самоврядування. При наданні земельної ділянки у користування та її реєстрації жодних невідповідностей норм земельного законодавства органами державної влади та місцевого самоврядування не встановлено.

Суду не надано доказів, що під час отримання спірної земельної ділянки у користування (оренду) відповідачі фізичні особи діяли недобросовісно в силу наявності у них права власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці. Також суду не надано доказів щодо порушення прав позивача вільного володіння та користування належним йому майном. Наведені позивачем доводи про недоліки процедури розробки проекту відводу земельної ділянки не підтверджують порушення право користування належним йому на праві власності нерухомим майном, у зв`язку з чим вони не можуть бути правовою підставою для задоволення позовних вимог.

Також, посилання позивача на ті обставини, що його позбавили права користування частиною земельної ділянки, не заслуговують на увагу, оскільки із матеріалів справи вбачається, що на цій земельній ділянці розташований об`єкт нерухомого майна належний іншим особам.

Таким чином, суд приходить до висновку, що задоволення позову призведе до непропорційного втручання у право відповідачів мирно володіти своїм майном та покладе лише на них обов`язок щодо можливого виправлення помилок органів державної влади та місцевого самоврядування шляхом необхідності повторного набуття права користування на земельну ділянку, право на отримання якого є гарантованим державою.

Крім того, суд зазначає, що позивач шляхом подання позову намагається захистити своє право користування земельною ділянкою, однак позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою у цій справі не пред`являв, натомість просить за змістом позовних вимог позбавити і обмежити право власності інших осіб, тому обраний спосіб захисту вочевидь не відповідає фактичним обставинам справи і не ґрунтується на законі.

Враховуючи викладене вище, суд вважає недоведеними посилання позову на порушення прав чи інтересів позивача у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту, тому достатніх підстав для задоволення позову немає.

В зв`язку з викладеним також не підлягає до задоволення похідна позовна вимога про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, оскільки порушень при його укладенні не встановлено.

За таких підстав суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст.4, 10, 76, 81, 259, 264-265, 268, 273 ЦПК України, суд-,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 провизнання незаконним та скасування рішення Маріупольської міської ради від 25 червня 2018 року №7/32-2884 «Про розгляд заяв громадян ОСОБА_9 , ОСОБА_3 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 та громадянина ОСОБА_1 про надання в оренду земельної ділянки по АДРЕСА_1 », визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного між Маріупольською міською радою та громадянами ОСОБА_13 і ОСОБА_3 , зареєстрований 09.11.2018 року в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Донецької області або через Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення суду складений 14 липня 2021 року.

Суддя О.А. Шевченко