Дата документу 14.07.2021 Справа № 937/3260/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №937/3260/20 Головуючий у 1 інстанції Дараган Л.В.
Провадження № 22-ц/807/1497/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Полякова О.З.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , акціонерного товариства «Українська залізниця» та приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування», акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, завданою смертю потерпілого,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал страхування», АТ «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, завданою смертю потерпілого.

В позові зазначено, що 05 липня 2017 року, приблизно о 12 годині 48 хвилин, ОСОБА_3 керуючи автомобілем «Chery», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по сільській дорозі місцевого значення з боку автодороги М-18 Харків - Сімферополь в напрямку с. Кирпичне в Мелітопольському районі Запорізької області.

На шляху прямування водій ОСОБА_3 під`їхав до неохоронюваного регульованого залізничного переїзду «1237 км», зупинився перед переїздом на заборонний сигнал світлофору, після чого, перед початком руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, а також не переконався в тому, що до переїзду не наближається поїзд, маючи технічну можливість запобігти пригоді, виїхав на залізничний переїзд на заборонне світло світлофору, в безпосередній близькості від поїзду, внаслідок чого скоїв зіткнення з електровозом ЧС2-415 під керуванням машиніста ОСОБА_4 , який рухався поїздом № 232 сполученням Генічеськ - Івано-Франківськ.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водію автомобіля «Chery» ОСОБА_3 та пасажирам - ОСОБА_5 і ОСОБА_6 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, від яких вони загинули на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Відомості про зазначене кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Постановою слідчого від 23 серпня 2017 року було закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за підозрою ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України.

На час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією транспортного засобу «Chery», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у відповідача - ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал страхування».

В подальшому, позивачка звернулася до відповідача - ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал страхування» із заявою про виплату страхового відшкодування в розмірі 38400 грн.

Однак, ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал страхування» не виплатило позивачу суму страхового відшкодування в повному обсязі, а виплатило лише суму в розмірі 10242,34 грн.

Крім того, внаслідок смерті потерпілої від дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 , яка була донькою позивачки, останній було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у 500 000 грн.

Просила суд стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на свою користь суму страхового відшкодування за шкоду, заподіяну смертю потерпілої від дорожньо-транспортної пригоди доньки, в розмірі 29 442,34 грн. та стягнути з АТ «Укрзалізниця» на свою користь суму в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілої від дорожньо-транспортної пригоди доньки, в розмірі 461 600 грн., а також стягнути пропорційно з відповідачів на свою користь понесені витрати по сплаті професійної правничої допомоги в розмірі 16 000 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 січня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Арсенал страхування» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування за шкоду, заподіяну смертю потерпілої, в розмірі 29 442,34 грн. та понесені витрати на сплаті правничої допомоги в розмірі 8000 грн., а всього 37 442,34 грн..

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілої, в розмірі 61 600 грн. та понесені витрати на сплаті правничої допомоги в розмірі 1067,20 грн., а всього 62 667,20 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норм матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду змінити в частині зменшення розміру моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 461 600 грн. моральної шкоди.

Змінити рішення в частині зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 8 000 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 10 000 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають сплаті позивачем за оскарження рішення суду першої інстанції.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ПрАТ «СК «Арсенал страхування» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норм матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Арсенал страхування» відмовити в повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норм матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілої, в розмірі 61 600 грн. та понесених витрат на правову допомогу в розмірі 1067 грн., а всього 62 667,20 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вимог.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 є донькою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

10 травня 2002 року ОСОБА_10 та ОСОБА_11 зареєстрували шлюб, прізвища чоловіка - ОСОБА_12 та дружини - ОСОБА_12 .

Відповідно до повідомлення про підозру у кримінальному провадженні № 0003088, 23 серпня 2017 року ОСОБА_3 було повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 23 серпня 2017 року, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003088 за підозрою ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, - закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В постанові про закриття кримінального провадження зазначено, що 05 липня 2017 року, приблизно о 12 годині 48 хвилин, ОСОБА_3 керуючи автомобілем «Chery», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по сільській дорозі місцевого значення з боку автодороги М-18 Харків - Сімферополь в напрямку с. Кирпичне в Мелітопольському районі Запорізької області. На шляху прямування водій ОСОБА_3 під`їхав до неохоронюваного регульованого залізничного переїзду «1237 км», зупинився перед переїздом на заборонний сигнал світлофору, після чого, перед початком руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, а також не переконався в тому, що до переїзду не наближається поїзд, маючи технічну можливість запобігти пригоді, виїхав на залізничний переїзд на заборонне світло світлофору, в безпосередній близькості від поїзду, внаслідок чого скоїв зіткнення з електровозом ЧС2-415 під керуванням машиніста ОСОБА_4 , який рухався поїздом № 232 сполученням Генічеськ - Івано-Франківськ. В результаті зіткнення пасажирам автомобіля «Chery», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, від яких вони загинули на місці події. Водій ОСОБА_3 також загинув на місці дорожньо-транспортної пригоди. Своїми діями ОСОБА_3 порушив п.п. 10.1, 20.2, 20.5 Правил дорожнього руху України. Порушення п.п. 10.1 та 20.5 Правил дорожнього руху України, скоєне водієм ОСОБА_3 , знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди на її наслідками, що повністю підтверджується зібраними в ході досудового слідства доказами. В ході проведення досудового розслідування встановлено, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стало порушення водієм ОСОБА_3 Правил дорожнього руху України, що спричинило загибель двох осіб.

Згідно свідоцтва про смерть, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до довідки, виданої Мелітопольським міжрайонним відділенням КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради від 25 січня 2018 року, та фіскального чеку від 10 липня 2017 року, труп ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , досліджувався в Мелітопольському міжрайонному відділенні СМЕ (висновок експерта № 334 від 06 липня 2017 року) та її матір`ю ОСОБА_1 були сплачені послуги моргу в розмірі 1284 гривні 67 копійок: повне бальзамування тіла померлої - 1059 гривень 68 копійок, послуги по підготовці тіла померлої до поховання - 224 гривні 99 копійок.

Згідно полісу № АК/4871844 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Chery», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування». Строк дії полісу - з 22 серпня 2016 року по 21 серпня 2017 року.

Згідно повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 09 жовтня 2019 року, представник ОСОБА_1 - по довіреності ОСОБА_13 відповідно до ст.ст. 33, 33-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» повідомив ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталась 05 липня 2017 року о 12 годині 48 хвилин на автодорозі М-18 Харків-Сімферополь в напрямку с. Кирпичне в Мелітопольському районі Запорізької області за участю автомобіля «Chery», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

09 жовтня 2019 року, представник ОСОБА_1 - по довіреності ОСОБА_13 відповідно до ст. 35 та п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» з заявою про виплату страхового відшкодування, пов`язаного із понесеними витратами на поховання, у розмірі 1284 гривні 67 копійок, та страхове відшкодування, пов`язане із моральною шкодою, у розмірі 38400 гривень 00 копійок, що належить матері загиблої - ОСОБА_1 ..

ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» за наслідками розгляду повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 05 липня 2017 року, та інших документів в інтересах ОСОБА_1 , було прийнято рішення та здійснено виплату страхового відшкодування: 10242 гривні 34 копійок =3200 гривень 00 копійок*12 (згідно п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») = 38400 гривень 00 копійок / 2 (кількість осіб, що мають право на страхове відшкодування) + 1284 гривні 67 копійок (згідно п. 27.4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») = 20484 гривень 67 копійок / 2 (згідно п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Враховуючи те, що шкоду завдано внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки, керуючись ч. 2 ст. 1188 ЦК України та п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір страхового відшкодування визначено шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість осіб, які спільно завдали шкоди.

Зазначену вище суму було перераховано на вказаний в заявах розрахунковий рахунок. Про прийняте рішення та розмір розрахункового до виплати страхового відшкодування, було повідомлено відповідним листом в порядку, передбаченому п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до страхового акту № 109.01745919-1 за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК-4871844 від 22 серпня 2016 року, представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_13 було виплачено суму страхового відшкодування за шкоду життю та здоров`ю ОСОБА_5 в розмірі 10242 гривні 34 копійок.

20 травня 2020 року АТ «Українська залізниця» надано інформацію відповідно до якої електровоз ЧС2-415 станом на 05 липня 2017 року мав прописку депо Мелітополь (структурний підрозділ «Мелітопольське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця»). Машиніст електровозу ОСОБА_4 станом на 05 липня 2017 року перебував в трудових відносинах в структурному підрозділі «Мелітопольське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця».

22 травня 2020 року АТ «Українська залізниця» надало інформацію про те, що електровоз серії ЧС2 № 415 знаходиться на балансі структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця». ОСОБА_4 станом на 05 липня 2017 року працював на посаді машиніста електровозу в структурному підрозділі «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Згідно повідомлення ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» від 29 травня 2020 року, відповідно до свідоцтва про одруження № НОМЕР_3 від 25 липня 2015 року Управління РАЦС провінції Набатія Міністерства внутрішніх справ і муніципалітетів Ліванської Республіки станом на дату дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої загинула ОСОБА_5 , остання перебувала у законному шлюбі з ОСОБА_14 (ім`я батька ОСОБА_15 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянином Ліванської Республіки. Згідно з п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Оскільки страховиком встановлено особу, яка також має право на отримання страхового відшкодування відповідно до ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме чоловік загиблої, у страховика не виникає зобов`язань про доплату страхового відшкодування матері загиблої.

Актом службового розслідування дорожньо-транспортної пригоди від 05 липня 2017 року встановлено порушення водієм автомобіля «Chery», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 Правил дорожнього руху України - розділ 20 п.п. 20.2, 20.3, 20.5.в.

Відповідно до протоколів нарад АТ «Українська залізниця» від 05 липня 2017 року, 06 липня 2017 року, 07 липня 2017 року, 11 липня 2017 року та 14 липня 2017 року, причиною дорожньо-транспортної пригоди на залізничному переїзді без чергового 1237 км пк3 перегону Якимівка - Тащенак вважати порушення вимог п.п. 20.2, 20.3, 20.5.в Правил дорожнього руху України водієм автомобіля ОСОБА_3 , який є основним винуватцем скоєної дорожньо-транспортної пригоди. Недоліків в утриманні переїзду та проїзної частини автодороги, які б були супутньою причиною скоєння дорожньо-транспортної пригоди, не виявлено. Вини працівників Мелітопольської дистанції колії у випадку дорожньо-транспортної пригоди не вбачати. Вини локомотивної бригади Мелітопольського локомотивного депо у складі машиніста ОСОБА_4 та помічника машиніста ОСОБА_16 у випадку дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 05 липня 2017 року на переїзді 1237 км пк3 не вбачати. Дії локомотивної бригади Мелітопольського локомотивного депо у складі машиніста ОСОБА_4 та помічника машиніста ОСОБА_16 у нестандартній ситуації вважати вірними. Недоліків в роботі автоматичної переїзної сигналізації не виявлено. Вини працівників Мелітопольської дистанції сигналізації та зв`язку у випадку дорожньо-транспортної пригоди не вбачати. Вини працівників залізниці у даному випадку немає. Недоліків в утриманні переїзду, автоматичної переїзної сигналізації та проїзної частини автодороги, які б були супутньою причиною скоєння дорожньо-транспортної пригоди, не виявлено. Вини працівників Мелітопольської дистанції колії у випадку дорожньо-транспортної пригоди не вбачати. Вини працівників регіональної філії «Придніпровська залізниця» у випадку дорожньо-транспортної пригоди, допущеної на залізничному переїзді без чергового 1237 км пк3 перегону Якимівка - Тащенак, не вбачати.

Письмовим опитування учасників справи як свідків, виконаного АТ «Українська залізниця» від 10 вересня 2020 року встановлено, що станом на 05 липня 2017 року ОСОБА_4 був працівником АТ «Українська залізниця», на підставі наказу (розпорядження) від 16 травня 2011 року № 251/ОС ОСОБА_4 був переведений машиністом електровозу 1 класу цеху експлуатації Структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» на підставі акту кваліфікаційної комісії управління Регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 13 травня 2011 року № 9. АТ «Українська залізниця» використовувала електровоз ЧС2-415 у складі поїзда № 232 сполученням Генічеськ - Івано-Франківськ, на підставі посадової інструкції чергового по депо з депо під поїзд № 99/232 було видано локомотив ЧС-2-415 у справному стані. На підставі інструкції локомотивної бригади ЦТ-0106 та згідно щомісячного графіку роботи локомотивного депо в пасажирському русі, розробленому згідно розкладу руху пасажирських поїздів, на явку 05 липня 2017 року о 06:43, під поїзди № 99/232 було викликану локомотивну бригаду у складі машиніста ОСОБА_4 , помічника машиніста ОСОБА_16 АТ «Українська залізниця» не здійснювалось відшкодування шкоди, завданої позивачці.

Відповідно до наданої ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» інформації від 22 серпня 2020 року, в страховій компанії не зареєстровано звернення ОСОБА_17 - чоловіка ОСОБА_5 , яка загинула внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 05 липня 2017 року за участю транспортного засобу «Chery», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , та електровозу, який рухався поїздом № 232, під керуванням машиніста ОСОБА_4 .. Страхова компанія здійснювала страхове відшкодування по даному випадку, внаслідок якого загинула ОСОБА_5 ..

Судом першої інстанції вірно встановлені фактичні обставини справи, надано належну оцінку доказам та встановлено норми права, що регулюють спірні правовідносини.

За приписами статей 22, 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порядок відшкодування шкоди регулюється статтями 1167, 1168, 1172, 1187, 1188, 1201 ЦК України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно приписів п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Положеннями статті ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», визначено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Згідно ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 05 липня 2017 року, приблизно о 12 годині 48 хвилин, на не охоронюваному регульованому залізничному переїзді «1237 км» перегону Тащенак - Якимівка Придніпровської залізниці відбулося зіткнення автомобіля «Chery», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , та електровозу ЧС2-415 під керуванням машиніста ОСОБА_4 , який рухався поїздом № 232 сполученням Генічеськ - Івано-Франківськ.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля «Chery» - донька позивачки ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , а також водій цього автомобіля отримали тілесні ушкодження, від яких загинули на місці події. Причиною даної дорожньо-транспортної пригоди стало порушення водієм ОСОБА_3 Правил дорожнього руху України. В діях машиніста ОСОБА_4 будь-яких порушень встановлено не було.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Chery», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування».

Представник позивача повідомив ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про дорожньо-транспортну пригоду і подав заяви про виплату страхового відшкодування в розмірі 38400 гривень 00 копійок - в рахунок відшкодування моральної шкоди та 1284 гривні 67 копійок - в рахунок відшкодування витрат на поховання.

Страховиком було виплачено суму страхового відшкодування за шкоду життю та здоров`ю ОСОБА_5 в розмірі 10242 гривні 34 копійок.

Проте, з такими виплатами обґрунтовано не погодився суд першої інстанції, оскільки поділ суми відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи здійснюється на кількість осіб, які мають право на таке відшкодування.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що чоловік загиблої ОСОБА_5 до страхової компанії із будь-якими заявами про виплату страхового відшкодування не звертався і строк, передбачений законом для подання таких заяв, вже сплинув, що свідчить про його добровільну відмову від реалізації такого права.

Встановлення страховиком ще однієї особи, яка має право на страхове відшкодування, але яка до страховика протягом визначеного законом строку із відповідною заявою не звернулась, не є ані законною підставою для виплати цій особі страхового відшкодування, ані обґрунтованою причиною відмови у виплаті такого відшкодування іншій особі, яка має право на страхове відшкодування та у визначених законом строк звернулась до страховика із відповідною заявою в силу приписів статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які мають застосовуватися страховиком у разі подання відповідних заяв про виплату страхового відшкодування декількома особами, які мають право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

Тому доводи апеляційної скарги ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» в цій частині є безпідставними.

Крім того, колегією суддів не приймаються до уваги посилання ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на положенням ч. 2 ст. 1188 ЦК України та п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки відсутні підстави вважати, що дії водія автомобіля «Chery», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 та машиніста електровозу ЧС2-415 ОСОБА_4 були взаємопов`язаними та сукупними.

Судом першої інстанції вірно встанволено, що винуватцем дорожньо-транспортної пригоди є водій ОСОБА_3 , а в діях машиніста ОСОБА_4 вина у заподіянні шкоди відсутня.

Страховик не наділений повноваженнями ані встановлювати вину тієї чи іншої особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, ані визначати обсяг відповідальності особи в заподіянні шкоди.

Таким чином, положення п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в даній ситуації не підлягають застосуванню.

З огляду на те, що ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» безпідставно та необґрунтовано зменшив розмір належного позивачці страхового відшкодування, виплативши його в значно меншому розмірі, до теперішнього часу провести доплату страхового відшкодування відмовляється, судом першої інстанції зроблено вірний та обґрунтований висновок про наявність правових підстав для стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь позивачки суми недоплаченого страхового відшкодування за моральну шкоду, заподіяну смертю її доньки, в розмірі 28800 гривень 00 копійок та за витрати на поховання в розмірі 642 гривні 34 копійок, а всього в розмірі 29442 гривні 34 копійок.

Доводи апеляційної скарги ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» в цій частині не спростовують висновок суду першої інстанції, який є законним, обґрунтованим та відповідає встановленим обставинам справи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги АТ «Українська залізниця», колегія судідв виходить з наступного.

Встановлено т аз матеріалів справи вбачається, що машиніст електровозу ЧС2-415 ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з відповідачем АТ «Українська залізниця». Дорожньо-транспортна пригода на залізничному переїзді сталася під час виконання ОСОБА_4 своїх трудових обов`язків.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої ст. 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Така ж правова позиція висловлена й у висновках Верховного суду, викладених у постановах від 25 листопада 2020 року (справа № 760/28302/18-ц) та від 02 листопада 2020 року (справа № 133/1238/17).

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завдано смертю фізичної особи.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.

Аналогічна правова позиція висловлена у висновках Великої палати Верховного суду, викладених у постанові від 08 листопада 2018 року (справа № 336/3665/16-ц).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у дорожньо-транспортній пригоді, яка відбулася 05 липня 2017 року, не було встановлено обставин непереборної сили або умислу потерпілої - загиблої доньки позивачки.

АТ «Українська залізниця» не було надано ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин непереборної сили або умислу потерпілої.

Встановлено, що настання смерті потерпілої ОСОБА_5 відбулось внаслідок порушення водієм автомобіля ОСОБА_3 Правил дорожнього руху України. Та внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки під час дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, АТ «Українська залізниця», з яким машиніст перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за моральну шкоду, завдану смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини працівників АТ «Укрзалізниця», а як наслідок і відсутність підставі для відшкодування позивачу моральної шкоди, спростовуються вище встановленими обставинами справи.

Позивачем надані докази на підтвердження тих обставин, що вона дійсно зазнала моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях в зв`язку із втратою близької людини - смертю своєї єдиної доньки, яка настала внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, порушенням звичного способу життя, пов`язаного зі смертю та похованням доньки, втратою надії на допомогу в старості, внаслідок чого позивачка нервувала та втратила душевний спокій, все це викликало в неї негативні емоції, переживання та душевний біль.

Вирішуючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з АТ «Українська залізниця», суд з урахуванням вимог розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині. Враховуючи характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, пов`язаних із втратою єдиної дитини - смертю її доньки, їх тривалість та наслідки, істотність вимушених змін у її житті та житті її рідних, пов`язані з цим її моральні переживання, неможливість відновлення понесеної втрати, а також приймаючи до уваги розмір страхового відшкодування моральної шкоди, що вже виплачений та підлягає виплаті страховою компанією, судом першої інстанції вірно встановлено, що дійсно була завдана моральна шкода.

З огляду на зазначене, судом першої інстанції зроблено вірний та обґрунтований висновок про стягнення з АТ «Українська залізниця» моральної шкоди в розмірі 61 600 грн., як відповідне та достатнє відшкодування понесених позивачем моральних страждань.

Доводи ОСОБА_1 про те, що відповідачі є солідарними боржниками є необґрунтованими та безпідставними, оскільки судом першої інстанції було встановлено, що дії водія автомобіля «Chery», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 та машиніста електровозу ЧС2-415 ОСОБА_4 не були взаємопов`язаними та сукупними або спільними, тобто такими, що мають єдиний намір.

Обсяг відповідальності страхової компанії (розмір страхових виплат) за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежується страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.

Таким чином, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, і не може здійснити відшкодування заподіяної потерпілому шкоди в більшому розмірі, аніж визначені у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страхові суми.

Положення чинного цивільного законодавства щодо солідарного зобов`язання передбачають як солідарну відповідальність перед потерпілим, так і подальшу можливість набуття права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. При цьому, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до виключно винної особи.

Страховик, із яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника одного джерела підвищеної небезпеки, з вини якого сталася дорожньо-транспортна пригода, і власник іншого джерела підвищеної небезпеки, в діях якого вина відсутня, не можуть бути солідарними боржниками перед третьою особою, яка не є володільцем цих джерел підвищеної небезпеки, а є потерпілим у результаті взаємодії декількох джерел підвищеної небезпеки, і підстави покладення на відповідачів солідарної відповідальності відсутні.

Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, шляхом стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал страхування» на користь позивача суми страхового відшкодування за шкоду, заподіяну смертю потерпілої, в розмірі 29442, 34 грн. та стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь позивача суми в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілої, в розмірі 61 600 грн.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначено скаржниками в апеляційних скаргах.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилаються скаржники в апеляційних скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційних скарг, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржниками в апеляційних скаргах доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , акціонерного товариства «Українська залізниця», приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 січня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 липня 2021 року.

Головуючий

Судді: