08.06.2021 Єдиний унікальний номер 205/8030/20
Єдиний унікальний номер судової справи 205/8030/20
Номер провадження 2/205/354/21
РІШЕННЯ

іменем України

08 червня 2021 року

Ленінський районний суд м.Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Шевцової М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу №205/8030/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу -

ВСТАНОВИВ:

16 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 10 березня 2017 року ОСОБА_2 отримав від позивача в позику грошові кошти в розмірі 250 000 грн., які зобов`язався повернути до 10 червня 2017 року. 05 жовтня 2018 року відповідач отримав від позивача в позику грошові кошти в розмірі 73 000 грн., які зобов`язався повернути через пів року, тобто до 05 квітня 2019 року. Зазначене підтверджується відповідними розписками ОСОБА_2 .

У зазначені строки та до теперішнього часу відповідач кошти не повернув.

На підставі викладеного просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05 жовтня 2018 року у загальному 78 778,11 грн., з яких: 73000 грн. - основний борг; 428,85 грн. - інфляційне збільшення; 2349,26 грн. - 3% річних, а також заборгованість за договором позики від 10 березня 2017 року у загальному розмірі 335 831 грн., з яких:250 000 грн. - основний борг; 60 717,09 грн. - інфляційне збільшення; 25 113,91 грн. - 3% річних.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.

04 січня 2021 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що фактично грошових коштів за вищевказаними розписками не отримував, а написав розписки під примусом, оскільки боявся втратити роботу, яку виконував за усним трудовим договором з ОСОБА_1 (а.с.23-28).

Також від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності до позовних вимог щодо стягнення заборгованості за борговою розпискою від 10 березня 2017 року в сумі 250 000 грн., інфляційного збільшення в сумі 60 717,09 грн., 3 процентів річних в сумі 25 113,91 грн. (а.с.29-30).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, суд ухвалив закінчити підготовче засідання та призначити справи до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 позов підтримали, просили задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов визнав частково, не заперечував проти його задоволення в частині стягнення заборгованості за розпискою 05 жовтня 2018 року.

Суд, заслухавши думки сторін, представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У судовому засіданні встановлено, що 10 березня 2017 року ОСОБА_2 отримав від позивача в борг грошові кошти в розмірі 250 000 грн. та зобов`язався повернути їх у строк до 10 червня 2017 року, що підтверджується копією розписки (а.с. 7).

05 жовтня 2018 року ОСОБА_2 отримав від позивача в борг грошові кошти в розмірі 73 000 грн., які зобов`язався повернути протягом шести місяців, що підтверджується копією розписки (а.с.8).

У ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_2 не повернув зазначені грошові кошти, які отримав від ОСОБА_1 .

Згідно із ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15.

Із розписки, складеної 10 березня 2017 року, вбачається, що 10 березня 2017 року ОСОБА_2 отримав в борг грошові кошти в розмірі 250 000 грн. та зобов`язався повернути їх у строк до 10 червня 2017 року (а.с. 7). Також з розписки від 05 жовтня 2018 року вбачається, що відповідач отримав грошові кошти в розмірі 73 000 грн. та зобов`язався повернути їх протягом шести місяців, тобто до 06 квітня 2019 року.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач всупереч положенням статті 81 ЦПК України не надав суду жодних доказів на підтвердження своїх заперечень, викладених у відзиві, отже, факт існування вказаної заборгованості не спростовано.

Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до розрахунку позивача інфляційне збільшення за розпискою від 10 березня 2017 року складає 60 717,09 грн., три відсотки річних становлять 25 113,91 грн. За розпискою від 05 жовтня 2018 року інфляційне збільшення становить 2 428,85 грн., три відсотки річних 3 349,26 грн.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що вимоги позивача є обґрунтованим, в повному обсязі доведеними належними та достатніми доказами з його боку.

Водночас, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Загальний строк позовної давності становить 3 роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В даному випадку, з огляду на те, що в розписці від 10 березня 2017 року строк повернення позики визначено сторонами до 10 червня 2017 року, то з даної дати розпочав свій відлік строк позовної давності, який закінчився 10 червня 2020 року.

Протягом вказаного строку, позивач не реалізував свого права на звернення до суду про стягнення заборгованості за розпискою від 10 березня 2017 року.

Отже, враховуючи, що позивач пропустив строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за розпискою від 10 березня 2017 року, а відповідач заявив про застосування строків позовної давності, суд відповідно до ст. 261 ЦК України, відмовляє в задоволенні позову в частині стягнення боргу, трьох відсотків річних та інфляційних втрат за розпискою від 10 березня 2017 року.

На підставі викладеного, з урахування визнання відповідачем позовних вимог в частині стягнення заборгованості за розпискою від 05 жовтня 2018 року, суд задовольняє позов ОСОБА_1 частково, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума в розмірі 78 778,11 грн., з яких: 73 000 грн.-сума основного боргу; 2 428,85 грн.-інфляційне збільшення; 3 349,26 грн.-3 % річних.

Враховуючи, що позов задоволено частково, згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути документально підтверджені судові витрати ОСОБА_1 у вигляді судового збору, у розмірі, розрахованому пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто в сумі 787,78 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15-16, 525-526, 257, 610, 625, 1046, 1047 ЦК України, ст. ст. 4, 6, 10, 12, 13, 81-83, 133, 134, 141, 259, 206, 263-264, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу-задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІПН: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_2 суму боргу за договором позики від 05 жовтня 2018 року у розмірі 78 778,11 грн., з яких:

-73 000 грн.-сума основного боргу;

-2 428,85 грн.-інфляційне збільшення;

-3 349,26 грн.-3 % річних.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІПН: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_2 судові витрати у розмірі 787,78 грн.

В задоволенні позову в іншій частині-відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 червня 2021 року.

Суддя Н.Г. Остапенко