Постанова

Іменем України

11 березня 2021 року

м. Київ

справа № 710/1598/19

провадження № 61-17230 св 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

третя особа - служба у справах дітей Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Черкаського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Вініченка Б. Б., Бондаренка С. І., Новікова О. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Позовна заява мотивована тим, що 28 квітня 2017 року між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 .

Вказувала, що до 07 жовтня 2019 року вона з відповідачем та їх малолітнім сином проживали у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності відповідачу. У вказаній квартирі були зареєстровані вона, ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_3

07 жовтня 2019 року на ґрунті непорозумінь між нею та відповідачем, вона буда змушена була залишити місце проживання та переїхати разом із сином до будинку батьків.

Зазначала, що відповідач не погоджується визначити місце проживання дитини разом із нею, забирає дитину до свого помешкання у час і на термін, який встановлює на власний розсуд, не бажаючи врахувати будь-які її пропозиції щодо інтересів дитини, зокрема, щодо необхідності забезпечення дитині конкретного часу для відпочинку (сну), трапези, прогулянок.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 04 травня 2020 року у складі судді Побережної Н. П. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що дитина останні три місяці проживає з матір`ю та її родиною, має стійкі зв`язки у цьому середовищі, при передачі дитини на виховання батькові будуть порушені її стійкі, встановлені зв`язки із оточенням, звичним для неї середовищем, що не буде відповідати найкращим інтересам малолітньої дитини.

Судом враховано, що відповідач фактично визнав позовні вимоги та не заперечував проти того, щоб дитина була зареєстрована разом із матір`ю. Тому, врахувавши обставини справи, виходячи з найкращих інтересів дитини, з урахуванням прав батьків, суд першої інстанції вважав за доцільне визначити місце проживання дитини з матір`ю ОСОБА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Черкаського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 04 травня 2020 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення щодо визначення місця проживання дитини, не отримавши письмового висновку органу опіки та піклування, який при розгляді цієї категорії справ є обов`язковим.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , витребуваного апеляційним судом у порядку статті 367 ЦПК України, орган опіки і піклування вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини разом із матір`ю ОСОБА_1 .

Врахувавши, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд справи (стаття 2 ЦПК України), апеляційний суд вважав, що взяття до уваги зазначеного висновку органу опіки та піклування, як доказу, з огляду на предмет спору між сторонами, є доцільним та необхідним для об`єктивного та справедливого вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини.

При вирішенні спору судом враховано, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, судом враховано ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, стан її здоров`я, турбота та піклування про неї, при цьому суд виходив із першочергового значення та оцінки саме найкращих інтересів дитини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Черкаського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року й ухвалити нове судове рішення, яким провадження у цій справі закрити.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, що передбачають вимоги пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також заявник вказує на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2021 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 710/1598/19 із Шполянського районного суду Черкаської області.

У лютому 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що будь-яких доказів наявності спору між сторонами та доказів наявності його протиправної поведінки щодо порушень домовленості визначеного між сторонами місця проживання їх сина немає.

Вказував, що син має з ним найбільш психоемоційний зв`язок, ніж з матір`ю, проте, очевидна неспроможність дитини через малий вік (3 роки) висловити свою думку, сформулювати свої погляди, мати достатній рівень розуміння ситуації, є на думку відповідача, тією переконливою обставиною, щоб дійти висновку про передчасність визначення місця проживання дитини до досягнення нею 5-6 річного віку, оскільки саме у такому віці дитина зможе чітко висловити свою думку, яку суд зобов`язаний вислухати та врахувати, тоді як розрив у спілкуванні з батьком може завдати психологічних травми дитині.

Вважав, що суд апеляційної інстанції у порушення вимог статті 19 СК України зобов`язав службу у справах дітей Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області надати висновок з приводу визначення місця проживання дитини. При цьому вважав цей висновок незаконним, оскільки такий не містить належного обґрунтування, відомостей про прихильність дитини до кожного з батьків, ставлення батьків до дитини, прямо порушує права і суперечить інтересам дитини. Органом опіки та піклування були прийняті до уваги лише умови проживання малолітньої дитини у будинку матері та батька, згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, без належного обґрунтування інших обставин, які необхідно встановити та дослідити судом.

Вважав, що спір між сторонами відсутній, ураховуючи той факт, що він погодився щодо місця проживання малолітнього сина з позивачем, тому апеляційний суд безпідставно відхилив його заяву про закриття провадження у справі.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 28 квітня 2017 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Шполянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Черкаській області 28 квітня 2017 року, актовий запис № 32 (а. с. 6).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 14 листопада 2019 року, виданого Шполянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина - ОСОБА_3 , про що 31 жовтня 2017 складено відповідний актовий запис № 114. Батьками дитини зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а. с. 7).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої виконавчим комітетом Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області від 15 листопада 2019 року № 14116, місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано по АДРЕСА_2 з 15 листопада 2019 року по теперішній час. Унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі 841 (а. с. 10).

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої виконавчим комітетом Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області 15 листопада 2019 № 8467, в будинку АДРЕСА_2 , окрім ОСОБА_1 , зареєстровані її мати - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; батько - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; брат - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а. с. 14), а згідно довідки від 06 лютого 2020 року № 438, за вказаною адресою зареєстрований також ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 48).

За даними підтвердження голови вуличного комітету ОСОБА_9 від 14 листопада 2019 року, підпис якого стверджено секретарем Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та її малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають у будинку АДРЕСА_2 постійно, починаючи з 07 жовтня 2019 року (а. с. 8).

Згідно свідоцтва на право особистої власності жилого будинку № НОМЕР_3 від 29 вересня 1997 року, виданого виконавчим комітетом Шполянської міської ради народних депутатів, відділ комунального господарства, жилий будинок АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_6 (а. с. 11).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 632949, виданого 29 вересня 2006 року на підставі рішення сесії Шполянської міської ради від 15 грудня 2005 року № 26-33/47, ОСОБА_6 на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0,0943 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, по АДРЕСА_2 (а. с. 12).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого Шполянським районним відділом ЗАГС Черкаської області 03 квітня 1993 року, батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а. с. 13).

Згідно довідки від 13 листопада 2019 № 1292, виданої Шполянським управлінням соціального захисту населення, ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення та отримує допомогу при народженні дитини в розмірі 860 грн з 01 листопада 2017 року по даний час на ОСОБА_3 , 2017 року народження (а. с. 15).

Відповідно до письмової заяви від 16 грудня 2019 року, поданої ОСОБА_2 до служби у справах дітей Шполянської міської ради, відповідач зазначав, що не заперечує проти того, щоб його дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований із матір`ю - ОСОБА_1 (а. с. 28, 50).

Згідно інформації, наданої об`єднаною територіальною громадою Шполянської міської ради від 17 грудня 2019 року № 01-36/422, працівниками служби у справах дітей Шполянської міської ради 16 грудня 2019 року проведено розмову з ОСОБА_2 , який надав заяву, що не заперечує проти проживання його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 (а. с. 49).

Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 17 грудня 2019 року у справі № 710/1339/19 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а. с.51-53).

Відповідно до наданого на запит апеляційного суду висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області від 03 вересня 2020 року № 378, орган опіки і піклування вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 (а. с. 173, 174).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Визначаючи місце проживання дитини, суд апеляційної інстанції, надавши належну оцінку усім обставинам справи, а саме, що і батьком і мамою створено належні умови для виховання та розвитку дитини, обоє приділяють увагу, підтримку та люблять дитину, виходячи із найкращих інтересів дитини, встановивши, що ОСОБА_3 останні три місяці проживає з матір`ю, та її родиною, має стійкі зв`язки у цьому середовищі та врахувавши, що при передачі дитини на виховання батькові будуть порушені його стійкі, встановлені зв`язки із оточенням, звичним для нього середовищем, що не відповідатиме найкращим інтересам малолітньої дитини, визначив місце проживання дитини з матір`ю ОСОБА_1 . При цьому суд звернув увагу на те, що відповідач не заперечував проти того, щоб дитина була зареєстрована разом з позивачем.

При вирішенні спору судом апеляційної інстанції було враховано, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, враховано ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, стан її здоров`я, турбота та піклування про неї, а також наявність у них роботи, заробітку, забезпеченості житлом та інших соціальних факторів, які вказують про їхнє відношення до утримання і виховання сім`ї та дитини, наміри і можливості виховувати малолітнього сина як повноцінного члена громадянського суспільства. При цьому суд виходив із першочергового значення та оцінки саме найкращих інтересів дитини.

Колегія суддів зазначає, що батько дитини, який безумовно відіграє важливу роль у житті дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Встановивши, що при розгляді справ про визначення місця проживання дитини є обов`язковим наявність письмового висновку органів опіки та піклування, що не було враховано судом першої інстанції при ухваленні судового рішення, суд апеляційної інстанції у порядку статті 367 ЦПК України зобов`язав службу у справах дітей Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області надати письмовий висновок щодо розв`язання спору між сторонами про визначення місця проживання дитини з матірю.

Відповідно до наданого висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області від 03 вересня 2020 року № 378, орган опіки і піклування вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Врахувавши, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд справи (стаття 2 ЦПК України), апеляційний суд вважав, що взяття до уваги зазначеного висновку органу опіки та піклування, як доказу, з огляду на предмет спору між сторонами, є доцільним та необхідним для об`єктивного та справедливого вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини.

У рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

За висновками Європейського суду з прав людини, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (справа «Хант проти України», № 31111/04, пункт 54, рішення від 07 грудня 2006 року).

Посилання відповідача щодо необхідності закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору, ураховуючи той факт, що ним не заперечується проживання неповнолітнього сина з позивачем за місцем її реєстрації та проживання, є безпідставним з огляду на таке.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Поряд із цим за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 456/47/18 (провадження № 61-2018св19).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у поданій до суду заяві від 10 лютого 2020 року ОСОБА_1 зазначала, що незважаючи на те, що місце реєстрації дитини по АДРЕСА_2 між нею та відповідачем узгоджено, однак вона підтримує свої позовні вимоги у повному обсязі, оскільки спір щодо визначення місця проживання дитини існує і без його вирішення у судовому порядку вона не зможе зареєструвати дитину та влаштувати до дошкільного навчального закладу, а також поставити на облік до медичного закладу за новим місцем їх із сином проживання.

Апеляційний суд виходив з того, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо реєстрації дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі, тому дійшов висновку про відсутність підстав для закриття провадження, з яким також погоджується й Верховний Суд.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанцій по суті вирішення спору. Судом правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду апеляційної інстанції, які знайшли обґрунтовану оцінку у мотивувальній частині рішення, та переважно зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Черкаського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович