Єдиний номер справи 489/990/19
Провадження 22-ц812/1325/21 Головуючий по 1 інстанції Коваленко І.В.
Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

14 липня 2021р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

Колосовський С.Ю., Лівінський І.В., Коломієць В.В.,

секретар судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2020р.

за позовом ОСОБА_3 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Друга Миколаївська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

встановила:

У лютому 2019р. ОСОБА_3 пред`явила позов до Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Позивач зазначала, що її дід - ОСОБА_5 та батько - ОСОБА_6 протягом 1969-1983 років на належній діду на праві безстрокового користування земельній ділянці здійснили будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 (стара адреса АДРЕСА_2 , у якому вона постійно проживала.

21 травня 1998 року ОСОБА_5 склав заповіт, за яким заповів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в рівних частках, при цьому виразивши бажання, щоб у користуванні ОСОБА_3 знаходилися приміщення 1-3, 1-4, 1-5 у житловому будинку, гараж літ. К, сарай літ. Л; у користуванні ОСОБА_4 - приміщення 1-6, 1-7, 1-8 у житловому будинку, сарай літ. В, а у загальному користуванні залишилися приміщення 1-1, 1-2, 1-9, 1-10 у житловому будинку та всі інші господарські будівлі та споруди.

ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина після смерті ОСОБА_5 , яку крім неї прийняли ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , які є відповідно онуком та донькою спадкодавця.

Постановою державного нотаріуса Другої Миколаївської державної нотаріальної контори від 09 грудня 2009р. їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Посилаючись на те, що право власності спадкодавця на вищезазначений будинок підтверджено технічним паспортом, позивач просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається з приміщень 1-3, 1-4, 1-5 у житловому будинку, гаражу літ. К, сараю літ. Л. У загальному користуванні залишити приміщення 1-1, 1-2, 1-9, 1-10 у житловому будинку та всі інші господарські будівлі та споруди.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2020р. у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на незаконність рішення суду, просив його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позову, суд виходив із того, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту права, оскільки спадкодавець за життя не ввів житловий будинок в експлуатацію та право власності на нього не оформив. Якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконкому Миколаївської міської ради №142 від 25 січня 1957р. ОСОБА_5 відведено земельну ділянку площею 505 кв.м по АДРЕСА_2 для будівництва індивідуального житлового будинку.

29 січня 1957р. складено акт про відведення в натурі земельної ділянки для будівництва.

14 лютого 1957р. між ОСОБА_5 та Виконкомом Заводської районної ради м. Миколаєва укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку.

28 лютого 1957р. ОСОБА_5 отримав дозвіл №81 на виконання будівельних робіт.

Інвентаризація вказаного житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами проводилася у 1974р., 1984р., 1985р., 2000р., 2008р., 2018р.

За даними інвентарної справи технічний паспорт щодо будинку з будівлями та спорудами виготовлявся 18 січня 1985р., 06 лютого 2008р. та 24 липня 2018р.

Станом на 18 січня 1985р. на земельній ділянці були розташовані житловий будинок літ.А-1, літня кухня літ.Б, тамбур до літньої кухні літ.б, сарай літ.В, погріб літ.Дпд, сарай літ.Л, бесідка літ.Е, гараж літ.К, огорожа №3, 6, 8, 11, ворота №10, замощення І, водяна колонка №7.

Сарай літ.В за даними інвентаризації станом на 2000 рік був відсутній.

Станом на 06 лютого 2008 р. на земельній ділянці були розташовані житловий будинок літ.А-1, літня кухня літ.Б, тамбур до літньої кухні літ.б, погріб літ.Дпд, сараї літ.Л, Н, альтанка літ.Е, гараж літ.К, огорожа №3, 6, 8, 10, 11, споруди №7, І.

Відповідно до останнього технічного паспорту станом на 24 липня 2018р. та довідки КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 26 липня 2018р. на земельній ділянці були розташовані: побудовані у 1969р. житловий будинок літ.А-1, літня кухня літ.Б, тамбур до літньої кухні літ.б, погріб літ.Дпд, побудований у 1977 році сарай літ.Л, побудовані у 1983 році гараж з оглядовою ямою літ.К, сарай літ.Н, а також огорожі №3, 8, 10, 11, споруди №7, І. Вказані приміщення не є самочинними. Також на земельній ділянці розташована самочинно збудована прибудова літ.а1, площею забудови 33,6 кв.м.

Згідно з висновком будівельно-технічного дослідження №115-094 від 11.01.2019 на дату проведення дослідження - 27.12.2018р. літня кухня літ.Б, тамбур до літньої кухні літ.б, сарай літ.Н знесено.

21 травня 1998р. ОСОБА_5 склав заповіт, за яким заповів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в рівних частках, при цьому виразивши бажання, щоб у користуванні ОСОБА_3 знаходилися приміщення 1-3, 1-4, 1-5 у житловому будинку, гараж літ. К, сарай літ. Л; у користуванні ОСОБА_4 приміщення 1-6, 1-7, 1-8 у житловому будинку, сарай літ. В, у загальному користуванні приміщення 1-1, 1-2, 1-9, 1-10 у житловому будинку та всі інші господарські будівлі та споруди.

У визнанні вказаного заповіту недійсним відмовлено рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.09.2004р.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

З заявами про прийняття спадщини після його смерті звернулися позивач (онука), яка з 05.10.2000р. зареєстрована у вказаному будинку, та відповідачі ОСОБА_4 (онук) і ОСОБА_2 (донька).

Постановою державного нотаріуса Другої Миколаївської державної нотаріальної контори від 09 грудня 2009 року позивачці відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Спадкоємець ОСОБА_4 у 2002р. звертався до Адміністрації Ленінського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради з питанням оформлення самовільних побудов та прийомку в експлуатацію житлового будинку.

22 липня 2002р. вказаний житловий будинок рішенням державної технічної комісії було прийнято до експлуатації.

23 липня 2002р. розпорядженням №81-р Адміністрації Ленінського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради затверджено акт прийомки до експлуатації житлового будинку, оформлено самовільно побудовані житловий будинок та сіни.

Згідно з довідками КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 26.07.2018р. та 28.11.2018р. за даними інвентаризаційної справи станом на 28.12.2012р. право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_3 ) не зареєстровано.

Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті ОСОБА_5 , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529-535 ЦК Української РСР.

Стаття 534 ЦК Української РСР визначає, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Згідно з ст.548, 549 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до вимог статті 562 ЦК Української РСР поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом.

Згідно з частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли і продовжують існувати після набрання ним чинності (пункт 4 Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року).

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.

У 1969 році питання набуття права власності регулювалися Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 2948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР №3211 від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 2948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Згідно з пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Тобто, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року, якщо їх відповідність вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил підтверджується технічним паспортом, складеним за результатами технічної інвентаризації.

Частиною 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Стаття 31 вказаного Закону регламентує, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.

Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим.

Згідно з пунктом 42 постанови Кабінету Міністрів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1127 від 25 грудня 2015 року для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

У разі коли індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених цим пунктом, можуть бути подані документи, передбачені статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Вищевикладене свідчить, що виходячи з вказаних норм законодавства спадкодавець ОСОБА_5 за життя був власником спірного житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, оскільки побудував його на відведеній для будівництва земельній ділянці, після отримання дозволів на його будівництво, з проведенням технічної інвентаризації будинку, що підтверджено технічними паспортами, останній з яких доводить, що самовільною побудовою є тільки прибудова літ.а1. Вказане було підтверджено також рішенням державної технічної комісії про прийняття будинку до експлуатації від 22 липня 2002р. та розпорядженням Адміністрації Ленінського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради №81-р від 23 липня 2002р. про затвердження акту прийомки до експлуатації житлового будинку та оформлення самовільно побудованих житлового будинку та сіней.

Враховуючи викладене, позивач, яка є спадкоємцем ОСОБА_5 за заповітом, має право отримати у власність свою частку спадкового майна відповідно до розпорядження спадкодавця у заповіті, а саме приміщення 1-3, 1-4, 1-5 у житловому будинку загальною площею 92,2 м2, житловою площею 70,5 м2 по АДРЕСА_1 , гараж літ.К, сарай літ.Л, а також Ѕ частку приміщень 1-1, 1-2, 1-9, 1-10 у вказаному житловому будинку, Ѕ частку погрібу літ.Дпд, Ѕ частку огорож №3, 8, 10, 11, Ѕ частку споруд № НОМЕР_1 , І.

Оскільки суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскаржене рішення в силу п.4 ч.1 ст.376 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Ухвалення рішення на користь ОСОБА_3 є підставою (ст.141 ЦПК) для покладення на ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , які є безпосередніми суб`єктами спірних правовідносин обов`язку по відшкодуванню позивачу у рівних частках судових витрат за розгляд справи.

Керуючись ст.ст.374,376,382 ЦПК, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2020р. скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на приміщення 1-3, 1-4, 1-5, на Ѕ частку приміщень 1-1, 1-2, 1-9, 1-10 у житловому будинку загальною площею 92,2 м2, житловою площею 70,5 м2 по АДРЕСА_1 , а також на гараж літ.К, сарай літ.Л, Ѕ частку погрібу літ.Дпд, Ѕ частку огорож №3, 8, 10, 11, Ѕ частку споруд № НОМЕР_1 , І, які є приналежністю до цього ж житлового будинку.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції у сумі по 9875,73 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови виготовлено 14 липня 2021р.

Головуючий: Судді: