ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5038/21 Справа № 184/1862/20 Суддя у 1-й інстанції - Томаш В. І. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2021 року м.Кривий Ріг

справа № 215/753/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2021 року, яке ухвалено суддею Томаш В.І. у місті Покров Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», який є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк,» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначено, що 18.01.2012 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений договір б/н, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Анкета-Заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом відповідача у Анкеті-Заяві.

Банк свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі.

Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, станом на 16.09.2020 року, утворилась заборгованість у розмірі 21 664,99 грн., яка складається із заборгованості за поточним тілом кредиту 20 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту 16 259,12 грн., заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України 5 685,87 грн., яку позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 18 січня 2012 року в сумі 21 664,99 грн., яка складається з заборгованості за поточним тілом кредиту 20 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту 16 259,12 грн., заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України 5 685,87 грн., та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що додатки до позовної заяви не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують факт досягнення сторонами згоди про предмет договору та інших умов.

Заважує на тому, що банком не надано підписаної пам`ятки клієнта або довідки про умови кредитування, які є складовою договору про надання банківських послуг, а отже не можна встановити, що сторони дійшли згоди із усіх істотних умов договору. При цьому відповідач вважає, що зазначення в Анкеті-Заяві про ознайомлення відповідача з Умовами та Правилами надання банківських послуг, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією Умов, на якій наполягає банк, а додані до заяви Умови та Правила надання банківських послуг і Тарифи Банку не містять підпису відповідача. В даному випадку не були підписані ні пам`ятка клієнта, ні довідка про умови кредитування, а тому вважає, що договір, на який посилається позивач, не було укладено.

Отже відповідач вважає, що сторонами не дотримано встановлених банком умов для укладення кредитного договору.

Таким чином, оскільки позивачем не надано доказів укладення кредитного договору, то він є неукладеним, а відтак просить в задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відповідач зауважує на тому, що не є доказом укладення кредитного договору і підтвердженням розміру заборгованості нічим не обґрунтовані і не завірені належним чином розрахунки заборгованості, в яких відсутні відомості щодо номеру картки. При цьому відповідач вважає, що ним сплачені всі кредитні кошти, при цьому позивач не зараховував кошти на оплату кредиту, а протиправно зараховував їх на погашення непогоджених відсотків та пені.

Відповідач вважає, що вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором є недоведеними і задоволені бути не можуть.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором б/н від 18 січня 2012 року у розмірі 21 664,99 грн., яка складається із заборгованості за поточним тілом кредиту 20 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту 16 259,12 грн., заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України 5 685,87 грн.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 18.01.2012 року відповідач звернувся до позивача із Анкетою-Заявою, відповідно до якої Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», надав ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на невиконання відповідачем умов Договору про надання банківських послуг, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, яка, за розрахунком позивача, станом на 16.09.2020 року становить 21 664,99 грн. та складається із заборгованості за поточним тілом кредиту 20 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту 16 259,12 грн., заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України 5 685,87 грн.

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до Анкети-Заяви ОСОБА_1 від 18.01.2012 року, останньому була надана кредитна картка із встановленим кредитним лімітом.

За приписами п.п.3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку, відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 року № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів приходить до висновку, що надані АТ КБ «ПриватБанк» по справі докази є належними та допустимими, у розумінні ст. ст. 58-59 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідач ОСОБА_1 , відповідно до наданого позивачем розрахунку, з 18.01.2012 року по 16.09.2020 року користувався кредитними коштами, наданими йому ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», за договором б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, станом на 16.09.2020 року, відповідач, з урахуванням часткового виконання зобов`язань за кредитним договором, має заборгованість за поточним тілом кредиту 20 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту 16 259,12 грн. (том 1 а.с. 136-149).

Проте, нарахована позивачем заборгованість за поточним тілом кредиту 20 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту 16 259,12 грн. не може бути стягнута з відповідача на користь позивача з тих підстав, що починаючи з 18.01.2012 року по 16.09.2020 року відповідачем по справі було використано 19 218,17 грн. кредитних коштів та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором внесено 25 138,11 грн. (том 1 а.с.5-12,49-55), що підтверджується як наданим позивачем розрахунком за кредитним договором, так і наданою позивачем випискою з особового рахунку відповідача, натомість вказані кошти зараховувались не в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту, а в рахунок погашення відсотків, пені та неустойки по кредиту, отже, відповідачем по справі було виконано обов`язок зі сплати заборгованості за тілом кредиту.

Отже, колегія суддів вважає, що в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення заборгованості за поточним тілом кредиту 20 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту 16 259,12 грн. слід відмовити з тих підстав, що відповідач по справі не має такої заборгованості, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги відповідач в цій частині заслуговують на увагу.

Також колегія суддів вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 5 685,87 грн., з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення відсотків на прострочений кредит Банк посилався на вимоги статті 625 ЦПК України, згідно частини другої якої, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, право кредитора нараховувати передбачені договором відсотки за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, АТ КБ «ПриватБанк» по липень 2021 року, включно, тобто до закінчення строку дії кредитної картки, не має право на нарахування відсотків за користування кредитом на підставі ст. 625 ЦК України, а з 01 серпня 2021 року у позивача виникає право нараховувати відсотки на підставі статті 625 ЦК України, яка застосовується як наслідок прострочення виконання грошового зобов`язання.

Нарахування ж відсотків на підставі статті 625 ЦК України до 01 серпня 2021 року можливе виключно у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, чого в даному випадку встановлено не було.

Отже, в даному випадку в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 5 685,87 грн. слід відмовити з тих підстав, що позивач, станом на момент звернення до суду з даним позовом, не набув права нараховувати відсотки на підставі статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги відповідача в частині необґрунтованого стягнення з нього заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України заслуговують на увагу.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На підставі ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 1253 грн. (том 2 а.с.45).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2021 року скасувати та постановити нове рішення по справі.

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 153 (три тисячі сто п`ятдесят три) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 19 липня 2021 року.

Головуючий:

Судді: