Постанова

Іменем України

11 березня 2021 року

м. Київ

справа №522/4690/17

провадження №61-14106св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження справу за позовом заступника прокурора Одеської області, в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки за касаційною скаргою Одеської обласної прокуратури на постанову Одеського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М.,

Гірняк Л. А., Цюри Т. В.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - ОСОБА_2 ,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року заступник прокурора Одеської області, діючи в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до ОСОБА_1 з позовом, у якому просив витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради земельну ділянку загальною площею 0,1 га, що розташована по АДРЕСА_1 вартістю 4 379 870 грн.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2007 року за ОСОБА_3 було визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, на АДРЕСА_1 , цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Зобов`язано Одеську регіональну філію державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» при Державному комітеті України по земельних ресурсах видати ОСОБА_3 державний акт на право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати його у відповідному реєстрі.

На підставі цього рішення ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку та 30 березня 2007 року продала її ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 , у свою чергу, отримала державний акт від 06 квітня 2007 року серії ЯГ № 954815 на право власності на вказану земельну ділянку.

За заявою прокурора про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами ухвалою Приморського районного суду

м. Одеси від 08 липня 2009 року рішення цього ж суду від 08 лютого

2007 року скасовано. Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 02 вересня 2009 року позов ОСОБА_3 залишений без розгляду.

Оскільки рішення суду, яке стало підставою для набуття ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, скасовано, та відповідно до діючого законодавства України право розпорядження землями територіальної громади м. Одеси є виключною компетенцією Одеської міської ради, позивач просив витребувати у ОСОБА_1 вказану вище земельну ділянку на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради.

Звернення до суду з позовом прокурора обґрунтоване неналежним здійсненням своїх повноважень Одеською міською радою, якою не вжито жодних заходів щодо відновлення порушеного права і повернення земельної ділянки у комунальну власність.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 червня

2018 року позов заступника прокурора Одеської області, в інтересах держави в особі Одеської міської ради задоволено. Витребувано у ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради земельну ділянку загальною площею 0,1 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна земельна ділянка вибула з володіння її власника - територіальної громади

м. Одеси, в особі Одеської міської ради, не з її волі, а іншим шляхом, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог прокурора Одеської області і вирішив витребувати майно від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України.

Місцевий суд також дійшов висновку про те, що право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, а тому позовна давність, передбачена статтею 257 ЦК України, прокуратурою Одеської області не пропущена.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року апеляційну скаргуОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 червня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову заступника прокурора Одеської області, в інтересах держави в особі Одеської міської ради. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог пор витребування майна є правильним.

Проте суд першої інстанції не врахував, що позивачем пропущено строк позовної давності, про що заявлялось відповідачем до ухвалення судового рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2020 року, Одеська обласна прокуратура просить скасувати постанову апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосовано положення статей 257, 267 ЦК України без урахування висновків щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-240цс15, від 01 липня

2015 року у справі № 6-178гс15, а також Верховного Суду в постановах від 15 травня 2018 року у справі № 911/3210/17, від 08 травня 2018 року у справі № 911/2534/17, від 26 листопада 2019 року у справі

№ 914/3224/16 (з аналогічним предметом спору, а саме про витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України).

Не врахували, що під час звернення до суду із вказаним позовом прокурором враховано вимоги частини другої статті 214 ЦПК України в редакції, яка діяла на момент пред`явлення прокурором позову, а тому прокурор виходив з того, що до позовних вимог про витребування майна у порядку статті 388 ЦК України позовна давність не застосовується.

Указане підтверджується усталеною позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 21 березня 2018 року у справах

№№ 904/11143/16, 904/9637/16 та від 21 березня 2018 року у справі

№ 904/11141/16 в аналогічних правовідносинах.

Суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки Верховного Суду, зробив передчасний висновок, про початок перебігу позовної давності починаючи з 2009 року, не надавши жодної можливості прокурору та позивачу - Одеській міській раді довести протилежне або надати суду клопотання про поновлення строків позовної давності у зв`язку з тим, що він був пропущений з поважних причин.

Касаційна скарга також містить посилання на те, що у разі, якщо судова колегія при розгляді цієї справи вважає за необхідне відступити від висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах положень статті 257 ЦК України, викладеного у постанові від 05 грудня 2018 року № 14-179цс18, то вказана справа разом з касаційною скаргою і доданими до неї документами підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до статті 403 ЦПК України.

Доводи інших учасників справи

Відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу аргументовано тим, що постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, а доводи касаційної скарги безпідставні та ґрунтуються на законі. Зауважено, що апеляційний суд вірно висновки судів касаційної інстанції щодо пропуску строку позовної давності.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого

2007 року за ОСОБА_3 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану на АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Зобов`язано Одеську регіональну філію державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» видати ОСОБА_3 державний акт про право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати його у відповідному реєстрі.

05 березня 2007 року ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ЯГ № 954606.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 13 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А. та зареєстрованого в реєстрі за № 3397, ОСОБА_3 продала ОСОБА_1 земельну ділянку площею

0,1000 га, яка розташована на АДРЕСА_1 .

08 липня 2009 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2007 року за заявою прокурора було скасовано.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня

2009 року позов ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку, розташовану на

АДРЕСА_1 , залишений без розгляду.

Стороною відповідача заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Предметом спору у справі, яка переглядається, є витребування у

ОСОБА_1 земельної ділянки, яка перебуває у власності останньої з 2007 року, на підставі статті 388 ЦК України.

Згідно статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, із чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем.

Якщо майно відчужено за відплатним договором, то відповідно до частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею (було загублене, викрадене, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).

Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (частина п`ята статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

Стаття 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає компетенцію сільських, селищних, міських рад, зокрема щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин (пункт 34 частини першої статті 26). Такі питання мають вирішуватись виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Отже обов`язковою умовою передачі у власність земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності, є наявність позитивного рішення сесії відповідної ради про передачу земельної ділянки у власність.

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження

№ 61-183цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що відсутність спрямованого на відчуження майна рішення відповідного органу місцевого самоврядування (зокрема, його підроблення) означає, що власник волю на відчуження не виявляв.

Встановивши, що Одеська міська рада як уповноважений орган власника територіальної громади міста Одеси рішення про передачу спірної земельної ділянки із земель комунальної власності територіальної громади у приватну власність ОСОБА_3 чи будь-якої іншої особи не приймала, земельна ділянка вибула із володіння територіальної громади міста Одеси не з волі громади, а іншим шляхом, а саме: на підставі рішення суду про визнання права власності на земельну ділянку, яке було згодом скасовано, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про порушення прав Одеської міської ради.

Щодо строку позовної давності

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 посилалась на пропуск прокурором строку позовної давності. Зазначала, що органам прокуратури Одеської області ще у 2009 році було відомо, що спірна земельна ділянка належить ОСОБА_1 , але належних заходів для вирішення цього спору в суді ними не було вжито.

У свою чергу, прокурор, діючи в інтересах Одеської міської ради заперечив проти доводів вказаної заяви, наполягав на тому, що на звернення з віндикаційним позовом позовна давність не застосовується.

Питання поновлення строку на подачу позову позивачем не порушувалось.

З матеріалів справи слідує, що справа неодноразово була предметом перегляду судом касаційної інстанції.

Так, скасовуючи ухвалені у справі судові рішення та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі

від 29 листопада 2017 року вказував, що прокуратурою пред`явлено позов в інтересах Одеської міської ради, яка підтримала позов і якій було відомо про її порушене право з часу ухвалення Приморським районним судом м. Одеси рішення від 08 лютого 2007 року про визнання за ОСОБА_3 права власності на спірну земельну ділянку, яку у подальшому було відчужено відповідачу. Незважаючи на вказане, суди першої та апеляційної інстанцій фактично наділили прокурора статусом самостійного позивача та дійшли помилкового висновку про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокуратурою під час проведення перевірки факту порушення земельного законодавства.

Направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року зазначав, що суд апеляційної інстанції при новому розгляді не врахував положення частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року, відповідно до якої висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Зауважено, що у 2009 році прокурор подав в інтересах Одеської міської ради заяву про скасування рішення суду першої інстанції, яким було визнано право власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_3 , однак суд апеляційної інстанції не дав оцінку тому, чи знала міська рада про порушення своїх прав у зв`язку із поданням прокурором такої заяви. Суд апеляційної інстанції не встановив всіх фактичних обставин, які мають значення для справи, неправильно застосував до спірних правовідносин положення статті 257 ЦК України щодо вимог про витребування майна на підставі статті 388 ЦК України.

Вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи (частина перша статті 417 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно із частиною другою статті 3 ЦПК України в редакції, чинній на момент пред`явлення позову, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку статтею 131-1 Конституції України, покладено представництво інтересів держави у в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є незмінною.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган.

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та статтею 81 діючого ЦПК України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 06 червня 2018 року у справі

№ 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.

У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що оскільки право власності на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли власник довідався або міг довідатися про порушення його права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи. Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 09 жовтня 2018 року року у справі «Фонд «Батьківська турбота» проти України», заява

№ 5876/15, суд зауважив, що питання наявності «суспільного інтересу» у втручанні тісно пов`язане з пропорційністю втручання, тому суд розглянув його у контексті пропорційності (див., рішення у справі «Волчкова та Міронов проти Росії» (Volchkova and Mironov v. Russia), заяви № 45668/05 та № 2292/06, пункт 114, від 28 березня 2017 року).

Суд вважав несуттєвим, що прокурор нібито не знав про договір

2002 року до 2011 року. Дійсно, після укладення заявником договору у 2002 році державні органи зареєстрували його право власності на придбане майно та ця інформація була доступною у відповідному реєстрі. Іншими словами, державі було відомо або мало бути відомо про договір 2002 року та реєстрацію права власності заявника на спірне майно задовго до 2011 року. Проте держава не реагувала наступні дев`ять років.

Крім того, Суд зазначив, що сторони не заперечували, що законність права власності заявника була належним чином перевірена та підтверджена органами державної реєстрації. У зв`язку з цим Суд повторив, що помилки та недоліки, допущені державними органами влади, повинні служити на користь постраждалих осіб, особливо у разі відсутності інших конфліктуючих приватних інтересів. Іншими словами, ризик вчинення державними органами будь-якої помилки має нести держава і ці помилки не повинні виправлятись за рахунок зацікавленої особи (див. рішення у справі «Томіна та інші проти Росії» (Tomina and Others v. Russia), заява № 20578/08 та 19 інших заяв, пункт 39,

від 01 грудня 2016 року).

У справі, рішення у якій переглядаються, 08 лютого 2007 року Приморським районним судом м. Одеси у справі за позовом

ОСОБА_3 до Одеської міської ради, Одеської регіональної філії

ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» було ухвалено рішення, яким за ОСОБА_3 було визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1 га на АДРЕСА_1 , згідно якого

ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Відповідач ОСОБА_1 спірну земельну ділянку набула у власність

13 березня 2007 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, який того ж дня зареєстровано в установленому законом порядку. Дійсність правочину не оспорювалась.

У подальшому, рішення Приморським районним судом м. Одеси

від 08 лютого 2007 року було скасовано за заявою прокурора ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2009 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня

2009 року позов ОСОБА_3 був залишений без розгляду.

Достеменно встановивши, що датою порушення права Одеської міської ради є 08 лютого 2007 року, апеляційний суд прийшов вірного висновку, що до поданого 13 березня 2017 року заступником прокурора Одеської області, в інтересах держави в особі Одеської міської ради, права якої порушені, позовна давність має відраховуватись саме з 2007 року.

Навіть з моменту ухвалення судового рішення про скасування права власності до звернення за захистом порушеного права минуло близько

8 років.

Зазначені вище судові рішення свідчать, що прокурору, міській раді, в інтересах якої подано цей позов, достеменно було відомо про наявність правових підстав для звернення до суду.

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Ураховуючи подану відповідачем ОСОБА_1 заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні позову.

Висновок суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 26 листопада 2019 року у справі

№ 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

Посилання в касаційній скарзі на те, що позовна давність до позовних вимог про витребування майна не застосовуються відповідає приписам матеріального права та підтверджена чисельною судовою практикою, зокрема, постановою Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15, постановою Вищого господарського суду України від 03 жовтня 2017 року у справі 908/1740/13-908/1024/13, постановою Вищого господарського суду України від 12 грудня 2017 року у справі

№ 904/11078/16, та постановою Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 29 березня 2018 року у справі №904/10673/16 не заслуговує на увагу, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі

№ 362/44/17 (провадження № 14-183цс18) відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 жовтня

2016 року у справі № 916/2129/15 (№ 3-604гс16), а також висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 березня 2018 року у справі № 904/10673/16.

У постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Щодо аргументу касаційної скарзі про те, що судом апеляційної інстанції не надано жодної можливості прокурору та позивачу - Одеській міській раді надати суду клопотання про поновлення строків позовної давності у зв`язку з тим, що він був пропущений з поважних причин, то колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на таке.

Частиною третьою статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Щодо пропуску позивачем строку позовної давності стороною відповідача наголошувалось 12 травня 2017 року у запереченнях на позовну заяву, тобто до ухвалення у справі судового рішення.

Крім того, суд касаційної інстанції у судових рішеннях двічі наголошував щодо необхідності встановлення судам попередніх інстанцій початку відліку строку позовної давності.

За викладених обставин, сторона позивача не була позбавлена можливості надати суду клопотання про поновлення строків позовної давності.

Проте заява про поновлення строку подана не була.

З огляду на вищевикладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При вирішенні даної справи судом апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Щодо передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Стосовно посилань в касаційній скарзі на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 05 грудня 2018 року провадження № 14-179цс18 (справа № 522/2201/15-ц), та передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Так, у постанові 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13 (пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах

№ 522/2202/15 (пункт 61), № 522/2201/15 (пункт 62) та № 522/2110/15 (пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134)).

Колегія суддів не вбачає підстав для відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду про те, що строки позовної давності застосовуються при пред`явлені віндикаційного позову, викладеного у постанові від 05 грудня 2018 року провадження № 14-179цс18, про що містить посилання касаційна скарга, оскільки наразі судова практика з наведеного питання є незмінною та сталою.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні клопотання Одеської обласної прокуратури про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко