ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 року м. Чернівці

справа № 717/722/20

провадження №22-ц/822/207/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н. К.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: представника Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області Смутняка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування, за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 07 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Телешмана О.В.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування.

Позовна заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка площею 15,25 га., з цільовим призначенням для створення та ведення селянського (фермерського) господарства на території с. Макарівка Ленковецької сільської ради згідно державного акта серії ЧВ № 00090 на право постійного користування землею, що був виданий 10 січня 1994 року на підставі рішення ХІУ позачергової сесії ХХІ скликання Ленковецької сільської ради народних депутатів Кельменецького району Чернівецької області від 20.04.1993 року.

13 травня 1993 року його батько ОСОБА_5 заснував фермерське господарство "Поляна" (код 21427369), що підтверджується випискою з державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а статус вказаної земельної ділянки площею 15,25га, як умову для створення та основою для функціонування господарства, було закріплено в статуті ФГ "Поляна", що підтверджується Статутом фермерського господарства «Поляна».

Після смерті батька він приймає участь у діяльності ФГ "Поляна", як член господарства, та є керівником даного господарства та продовжував користуватися вищевказаною земельною ділянкою як спадкоємець, що стверджується випискою є Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців фермерського господарства «Поляна» від 20 жовтня 2014 року.

ОСОБА_5 прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_5 , що підтверджується спадковою справою №33/2015. Спадкоємцями, які прийняли спадщину також є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Для отримання свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку він звернувся до нотаріальної контори з відповідною заявою, надавши нотаріусу оригінал державного акту серія ЧВ №000090 від 10.01.1994 року на право постійного користування землею.

29 травня 2020 року державний нотаріус Зеліско Ю.В. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку, у зв`язку з тим, що спадкоємцем не надані документи про належність цього спадкового нерухомого майна спадкодавцю та реєстрації у відповідних органах, які є необхідними для вчинення такої нотаріальної дії. Нотаріус зазначила, що ОСОБА_1 не надав нотаріальній конторі документи, що підтверджують право власності на земельну ділянку, а надав державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серія 000090, виданий Кельменецькою районною радою народних депутатів Чернівецької області 10 січня 1994 року, і відповідно до чинного законодавства України вчинення таких нотаріальних дій, як видача свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказану земельну ділянку, є неможливим.

Тобто, позивач не може оформити свої спадкові права в нотаріальні конторі через відсутність процедури нотаріального оформлення спадкування права постійного користування землею.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд визнати за ОСОБА_1 право постійного користування на 1/4 частину земельної ділянки площею 15,25 га, з цільовим призначенням для ведення селянського (фермерського) господарства на території с. Макарівка Ленковецької сільської ради Чернівецької області, згідно з державним актом на право постійного користування земельною ділянкою серія ЧВ N000090, виданого Кельменецькою районною радою народних депутатів Чернівецької області 10 січня 1994 року, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №63 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 07 грудня 2020 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право постійного користування на 1/4 частину земельної ділянки загальною площею 15,25 га, з цільовим призначенням для ведення селянського ( фермерського) господарства на території с. Макарівка Ленковецької сільської ради Чернівецької області згідно з державним актом на право постійного користування земельною ділянкою серія ЧВ N000090, виданого Кельменецькою районною радою народних депутатів Чернівецької області 10 січня 1994 року, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №63 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння або постійного користування за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння( користування). Зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, які зазначені в ст.1219 ЦК України, отже спадкоємець ОСОБА_1 став учасником правовідношення з постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників

На дане рішення Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з моменту державної реєстрації СФГ «Поляна» як юридичної особи, право користування земельною ділянкою, яку отримав спадкодавець для ведення такого господарства, перейшло до цього господарства і не може входити до складу спадщини після смерті засновника.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Обставини справи

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть останнього серії НОМЕР_1 , виданого 19 грудня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кельменецького районного управління юстиції Чернівецької області, актовий запис №32; копією свідоцтва про народження ОСОБА_1 , серії НОМЕР_2 від 07 грудня 2007 року.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка площею 15,25 га., цільовим призначенням для створення та ведення селянського (фермерського) господарства на території с. Макарівка Ленковецької сільської ради, згідно державного акта серії ЧВ № 00090 на право постійного користування землею, що був виданий 10 січня 1994 року на підставі рішення ХІУ позачергової сесії ХХІ скликання Ленковецької сільської ради народних депутатів Кельменецького району Чернівецької області від 20 квітня 1993 року.

13 травня 1993 року ОСОБА_5 заснував фермерське господарство "Поляна" (код 21427369), що підтверджується випискою з державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а статус вказаної земельної ділянки площею 15,25га, як умову для створення та основою для функціонування господарства, було закріплено в статуті ФГ "Поляна", що підтверджується Статутом фермерського господарства «Поляна».

Для отримання свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку, у квітні 2015 року позивач звернувся до нотаріальної контори з відповідною заявою, надавши нотаріусу оригінал державного акту серія ЧВ №000090 від 10 січня 1994 року на право постійного користування землею, що підтверджується копією спадкової справою №33/2015.

З даної спадкової справи вбачається, що після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцями, які подали заяву про прийняття спадщини також є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4

29 травня 2020 року державний нотаріус Зеліско Ю.В. винесла постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, зокрема у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку після померлого ОСОБА_5 , у зв`язку з тим, що спадкоємцем не надані документи про належність цього спадкового нерухомого майна спадкодавцю та реєстрації у відповідних органах, які є необхідними для вчинення такої нотаріальної дії.

Нотаріус зазначила, що ОСОБА_1 не надав нотаріальній конторі документи, що підтверджують право власності на земельну ділянку, а надав державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серія 000090, виданий Кельменецькою районною радою народних депутатів Чернівецької області 10 січня 1994 року, і відповідно до чинного законодавства України вчинення таких нотаріальних дій, як видача свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказану земельну ділянку, є неможливим. Тобто, позивач не може оформити свої спадкові права в нотаріальні конторі через відсутність регламентації процедури нотаріального оформлення спадкування права постійного користування землею.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Позивач обґрунтовував свою вимогу про визнання права користування земельною ділянкою в порядку спадкування тим, що оскільки його батько отримав спірну земельну ділянку у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства та заснував таке господарство, то після його смерті він може успадкувати право постійного користування земельною ділянкою.

Судом встановлено, зокрема, такі обставини: батько позивача у січні 1994 року отримав право постійного користування спірною земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства, 13 травня 1993 року зареєстрував ФГ «Поляна», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після смерті засновника ФГ «Поляна» перейшло його сину ОСОБА_1 .

На час набуття засновником ФГ «Поляна» права постійного користування спірною земельною ділянкою діяв Земельний кодекс Української РСР 1990 року (далі - ЗК Української РСР 1990 року), відповідною редакцією якого передбачалось таке регулювання відносин щодо права постійного користування земельною ділянкою.

Постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку (частина друга статті 7 цього Кодексу у редакції, чинній на час надання спірної земельної ділянки засновникові). Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів (частина перша статті 23 ЗК Української РСР 1990 року).

Громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передавалися у власність або надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди, включаючи присадибний наділ (частина перша статті 50 ЗК Української РСР 1990 року). Землю у постійне користування надавали Ради народних депутатів, зокрема і для ведення громадянами України селянського (фермерського) господарства (пункт 1 частини п`ятої статті 7 ЗК Української РСР 1990 року).

Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздив з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подавали до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписував голова створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначали: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, повідомляли про їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки. Можливими були також інші обґрунтування щодо виділення земельної ділянки (частини перша та друга статті 51 ЗК Української РСР 1990 року).

Право користування земельною ділянкою чи її частиною припинялося, зокрема, у разі припинення діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР 1990 року).

На час заснування ФГ «Поляна» відносини, пов`язані зі створенням і діяльністю селянських (фермерських) господарств, регулювались Законом України від 20 грудня 1991 року № 2009-XII «Про селянське (фермерське) господарство» (далі - Закон України «Про селянське (фермерське) господарство»), приписи якого були спеціальними до відповідних приписів інших Законів України, зокрема і до ЗК Української РСР 1990 року.

Селянське (фермерське) господарство було формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Інтереси селянського (фермерського) господарства перед підприємствами, установами та організаціями, окремими громадянами представляв голова господарства. На його ім`я видавався Державний акт на право приватної власності на землю або Державний акт на право постійного користування землею; з головою селянського (фермерського) господарства укладався договір на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, складалися інші документи відповідно до законодавства України (частини перша, четверта та п`ята статті 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»).

Право на створення селянського (фермерського) господарства мав кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку, виявив таке бажання, мав документи, що підтверджують його здатність займатися сільським господарством, і пройшов конкурсний відбір. Першочергове право на створення селянського (фермерського) господарства надавалося громадянам, які проживали в сільській місцевості і мали необхідну кваліфікацію або досвід роботи в сільському господарстві (частина перша статті 4 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»).

Земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передавалися у приватну власність і надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди. У постійне користування земля надавалася громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебували у державній власності. У тимчасове користування земельні ділянки надавалися, зокрема, із земель запасу, а також могли надаватися із земель лісового та водного фондів (частина друга статті 4 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»).

Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування, в тому числі в оренду, подавали до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, підписану головою створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначали: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, документально підтверджували їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки, обґрунтування щодо розмірів земельної ділянки і перспектив діяльності селянського (фермерського) господарства (частина перша статті 5 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»).

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягало у 30-денний строк державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) й одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набувало статусу юридичної особи, одержувало печатку з його найменуванням і адресою, відкривало розрахунковий та інші рахунки в установах банку, вступало у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнавалося державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 29 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» діяльність селянського (фермерського) господарства припиняється у разі припинення права власності на землю, права користування земельною ділянкою у випадках, передбачених статтями 27 і 28 Земельного кодексу України.

За змістом наведених приписів на час створення ФГ «Поляна» можливість реалізації права на створення селянського (фермерського) господарства була підпорядкована фактичному одержанню громадянином, зокрема права на постійне користування земельною ділянкою для ведення такого господарства. Наявність у засновника визначеного законом права на земельну ділянку була однією з умов державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Більше того, право користування земельною ділянкою мало припинятися з припиненням діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР 1990 року), а припинення права користування земельною ділянкою мало наслідком припинення діяльності цього господарства (пункт 2 частини першої статті 29 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»).

Враховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки інакше, ніж за її цільовим призначенням (пункт 1 частини першої статті 40 ЗК Української РСР 1990 року), а також юридичні наслідки її використання не за цільовим призначенням (пункт 7 частини першої статті 27, частина друга статті 29, частина перша статті 88 ЗК Української РСР 1990 року), надана громадянину у встановленому порядку для ведення селянського (фермерського) господарства земельна ділянка за її правовим режимом була та є такою, яку слід використовувати виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб цього громадянина.

За змістом системного тлумачення статей 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», статей 1, 5, 7, 8 і 12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 7, 27, 38, 50 і 51 ЗК Української РСР 1990 року, статей 31, 92 ЗК України після отримання у постійне користування земельної ділянки, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, та проведення державної реєстрації такого господарства постійним користувачем цієї ділянки є відповідне господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство.

Викладене дозволяє зробити висновок про те, що з моменту створення ФГ «Поляна» відбулася фактична заміна постійного землекористувача і обов`язки постійного землекористувача перейшли від ОСОБА_5 до ФГ «Поляна» з дня його державної реєстрації. Державна реєстрація права постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства за його засновником не змінює вказаний висновок, оскільки після державної реєстрації такого господарства саме воно як суб`єкт підприємницької діяльності могло використовувати відповідну ділянку за її цільовим призначенням, тобто бути постійним користувачем. Відповідно, з часу державної реєстрації цього господарства воно повноважне зареєструвати за собою право постійного користування земельною ділянкою, яку раніше для ведення селянського (фермерського) господарства отримав його засновник.

Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 10 квітня 2019 року (пункти 23-29), й ухвалі від 13 листопада 2019 року (пункти 17-18) у справі № 275/82/18 (провадження № 14-101цс19), постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року в справі №179/1043/16-ц (провадження №14-63цс20), а також у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17 (провадження № 14-385цс19) (підпункти 6.24-6.29) щодо належності права на продовження користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства саме такому господарству, а не його засновникові.

Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом цього переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Проте право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. Тільки у такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець.

Майно фермерського господарства належить йому на праві власності (частина перша статті 20 Закону України «Про фермерське господарство»). Фермерське господарство як цілісний майновий комплекс включає майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов`язання (частина перша статті 22 цього Закону). Успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону (частина перша статті 23 зазначеного Закону).

У випадку смерті засновника (члена) селянського (фермерського) господарства його спадкоємці мають право на спадкування цього господарства (прав засновника, члена). За наявності у фермерського господарства статутного (складеного) капіталу з розподілом часток між його засновником, членами спадкоємці засновника (члена) фермерського господарства спадкують відповідні права засновника (члена), якому належала відповідна частка у статутному (складеному) капіталі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що з моменту державної реєстрації ФГ «Поляна» як юридичної особи право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення такого господарства його засновник ОСОБА_5 , перейшло до цього господарства, а тому не припинилося через смерть засновника та не може бути успадкованим спадкоємцями останнього.

У зв`язку з цим позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 задоволенню не підлягають.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Таким чином, з позивача на користь Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області підлягають стягненню судові витрати понесені за подання до суду апеляційної скарги в розмірі 1261,20 грн.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області задовольнити.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 07 грудня 2020 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області судові витрати у розмірі 1261 (тисячу двісті шістдесят одну) гривню 20 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 16 березня 2021 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: А.І. Владичан

І.Н.Лисак