ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3187/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2021 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Комаревцевої Л.В.

з секретарем Гаврилюк О.В.

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Управління з питань нотаріату ГТУЮ у м. Києві про визнання правочину недійсним та витребування майна, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Управління з питань нотаріату ГТУЮ у м. Києві про визнання правочину недійсним та витребування майна.

Свої вимоги мотивує тим, що 18 жовтня 2012 року власники квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали з позивачем, ОСОБА_1 договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грецькою Олександрою Вадимівною за реєстром №1666.

Правочин було вчинено щодо двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка первісно належала на праві спільної часткової власності по 1/2 частині співвласникам: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 11.03.1997 ВО «Київський радіозавод» згідно з розпорядженням №105 від 11.03.1997, зареєстрованого БТІ м. Києва 18.03.1997, реєстровий запис №92691.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Договір довічного утримання від 18.12.2012 в частині його укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 припинив свою дію. Згідно з ч. 2 ст. 608 ЦК України, зобов`язання припиняється із смертю кредитора, якщо воно нерозривно пов`язано з особою кредитора. Зобов`язання набувача за договором довічного утримання є такими, що нерозривно пов`язані зособами відчужувачів. А отже, виконання зобов`язань набувачем ОСОБА_1 за цим договором припинилися по відношенню до відчужувача ОСОБА_5 .

Після смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_4 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва із позовними вимогами до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання та визнання за нею права власності на 1/2 частину цієї квартири, а також про часткове визнання недійсним договору довічного утримання у частині його укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 лютого 2015 року у позові було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 травня 2015 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 лютого 2015 року в частині відмови у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання було скасоване, в цій частині було ухвалене нове рішення, за яким визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Додатковим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 залишилася у власності ОСОБА_1 .

Однак, при здійсненні державної реєстрації права власності на 1/2 частину квартири ОСОБА_1 отримала від державного реєстратора відмову, що змусило її звернутися до суду. Підставою відмови стало те, що всю квартиру через довірену особу ОСОБА_6 було зареєстровано 16 вересня 2015 року за ОСОБА_4 .

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 березня 2018 року запис №11260559 про державну реєстрацію у Державному реєстрі прав на нерухоме майно від 16 вересня 2015 року про право власності на 1/1 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 скасовано. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 серпня 2018 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину квартир після померлого ОСОБА_5 .

Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 15 жовтня 2015 року ОСОБА_4 , від імені якої діяла по довіреності ОСОБА_7 , продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 . Правочин між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 посвідчено приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Драгой H.I.

21.09.2017 ОСОБА_2 здійснив продаж квартири АДРЕСА_1 іншій особі - ОСОБА_3 , добросовісному набувачу.

Позивач вважає, що діями ОСОБА_4 , від імені якої діяли ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також діями ОСОБА_2 було порушено права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка відповідно до договору довічного утримання після смерті ОСОБА_5 мала належати Позивачу.

Позивач просила визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 жовтня 2015 року між ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 та ОСОБА_2 недійсним та витребувати від відповідача ОСОБА_3 па користь позивача ОСОБА_1 нерухоме майно - 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

На адресу суду надійшов відзив представника Відповідача 2, відповідно до якого, Відповідач 2 не визнає позовні вимоги та просить відмовити в позові в повному обсязі з наступних підстав.

У позовній заяві позивач просить визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 жовтня 2015 року між ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 та ОСОБА_8 недійсним. Витребувати від відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 нерухоме майно - Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 15.10.2015 між ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 та відповідачем 1 ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

21.09.2017 між відповідачем 1 ОСОБА_2 та відповідачем 2 ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірнак М.В., зареєстрований в реєстрі за № 1103.

Позивач вказує на те, що діями ОСОБА_4 , від імені якої діяли ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також діями ОСОБА_2 було порушено право власності позивача на Ѕ частину квартири.

Як на підтвердження наявності права власності на 1/2 частини квартири позивач посилається на додаткове рішення Апеляційного суду м. Києва від 03.02.2016 по справі № 753/5755/13-ц, згідно з яким за ОСОБА_4 визнано право власності на Ѕ частину квартири, а інша частина квартири - залишилась у власності ОСОБА_1 .

Разом з тим відповідач 2 зазначає, що 26.05.2015 Апеляційним судом м. Києва було ухвалено рішення по справі № 753/5755/13-ц, яким апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20.02.2015 в частині відмови у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення. Розірвано договір довічного утримання від 18 жовтня 2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Регурецькою О.В., реєстраційний номер 1666. Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

03.02.2016 Апеляційним судом м. Києва було ухвалено додаткове рішення по справі № 753/5755/13-ц, яким вирішено постановити у справі додаткове рішення в частині визнання за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 наступного змісту. Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення Апеляційного суду від 26 травня 2015 року залишено без змін.

06.07.2016 ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Додаткове рішення Апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду.

28.09.2016 ухвалою Апеляційного суду м. Києва по справі № 753/5755/13-ц було вирішено в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення до рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 травня 2015 року відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних С11рав від 09.03.2017 по справі № 753/5755/13-ц у прийнятті касаційної скарги представника ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року відмовлено. Отже, ухвала Апеляційного суду м. Києва від 28.09.2016 скасована не була і набрала законної сили.

Відповідач 2 зазначає, що є добросовісним набувачем майна. Спірна квартира придбана на підставі договору купівлі-продажу, тобто на підставі виплатного договору. Під час придбання квартири відповідач 2 не знала та не могла знати про відсутність прав у відповідача 1 ОСОБА_2 (якщо такі права дійсно відсутні) на відчуження 1/2 частини квартири. Відповідач 2 не могла усвідомлювати або допускати, що якась частина квартири не належить ОСОБА_2 , оскільки згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме манно квартира була зареєстрована за продавцем ОСОБА_9 на праві власності.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом.

Таким чином, відповідач 2 як добросовісний набувач набула право власності на квартиру за відплатним договором, і підстави для витребування 1/2 частини квартири від відповідача на користь позивача - відсутні та просить в позові відмовити.

23 серпня 2019 року до суду надійшов відзив Відповідача 1.

Відповідач 1 вважає, що позов необґрунтований та не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

ОСОБА_10 стала власником двокімнатної квартири в результаті, багаторічних судових тяжб, що відбувалися з 2013 року між нею та Позивачем.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 травня 2015 року по справі №753/5755/13-ц рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 лютого 2015 року у частині відмови у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності скасувати та ухвалено нове рішення згідно якого розірвано договір довічного утримання від 18 жовтня 2012 року, укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Регурецькою О.В. та визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідач 1 зазначає, що апеляційне суд визнав за ОСОБА_4 право власності на всю спірну квартиру.

Оскільки рішення набуло законної сили ОСОБА_4 мала повне право розпорядитися належною їй квартирою на власний розсуд, що нею і було зроблено. ОСОБА_4 звернулась до державного реєстратора і зареєструвала за собою право власності на всю квартиру, як визначено Апеляційним судом м. Києва, в діях ОСОБА_4 не було жодних протиправних дій, бо вона лише зареєструвала право власності, як це передбачено було апеляційним судом м. Києва.

Оскільки ОСОБА_4 на законних підставах володіла належною їй квартирою, то мала повне і законне право на відчуження належної їй квартири Відповідачу -1.

Відповідач 1 також наголосив, що рішення суду, на які посилається Позивач як на підставу визнання за нею права власності на Ѕ частину спірної квартири скасовані та набули законної сили.

Тому вважає, що позов не підлягає задоволенню та просить відмовити.

28 серпня 2019 року на адресу суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було надано матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 15.10.2015 за реєстраційним номером 990.

20 січня 2020 року представником Відповідача 2 було подано заяву про застосування строків позовної давності.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 10.07.2019 у справі №753/11124/19 відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.

12 березня 2020 року ухвалою Дарницького районного суду міста Києва у зв`язку з повторною неявкою представника Позивача було залишено позовну заяву без розгляду.

Не погоджуючись в казаною ухвалою Позивачем була подано апеляційна скарга.

За результатами розгляду справи Постановою Київського апеляційного суду від 09.09.2020 ухвалу від 12.03.2020 скасовано, а справу направлено для подальшого розгляду.

Ухвалою підготовчого судового засідання від 15.12.2020, занесену до протоколу судового засідання, розгляд справи призначено по суті.

В судове засідання позивач не прибула, представник позивача надала заяву про розгляд справи без її участі.

Представник відповідача надав заяву про розгляд справи без участі відповідача.

Відповідачі та треті особи в судове засідання не прибули, про розгляд справи повідомлені в установленому законом порядку.

Суд виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

При розгляді справи судом встановлено, що 18 жовтня 2012 року власники квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали з позивачем, ОСОБА_1 договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грецькою Олександрою Вадимівною за реєстром №1666.

Правочин було вчинено щодо двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка первісно належала на праві спільної часткової власності по 1/2 частині співвласникам: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 11.03.1997 ВО «Київський радіозавод» згідно з розпорядженням №105 від 11.03.1997, зареєстрованого БТІ м. Києва 18.03.1997 року, реєстровий запис №92691.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Договір довічного утримання від 18.12.2012 у частині його укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 припинив свою дію.

Після смерті ОСОБА_5 ОСОБА_4 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва із позовними вимогами до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання та визнання за нею права власності на 1/2 частину цієї квартири, а також про часткове визнання недійсним договору довічного утримання у частині його укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 лютого 2015 року у позові було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 травня 2015 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 лютого 2015 року в частині відмови у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання і договору довічного утримання було скасоване, в цій частині було ухвалене нове рішення, за яким визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Додатковим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 залишилася у власності ОСОБА_1

16 вересня 2015 року за ОСОБА_4 було зареєстровано всю квартиру за собою.

Не погоджуюсь з вказаним рішенням Позивач звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва, рішенням якого від 14 березня 2018 року запис №11260559 про державну реєстрацію у Державному реєстрі прав на нерухоме майно від 16 вересня 2015 року про право власності на 1/1 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 скасовано.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 серпня 2018 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину квартир після померлого ОСОБА_5 .

15 жовтні 2015 року ОСОБА_4 , від імені якої діяла по довіреності ОСОБА_7 , продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 . Правочин між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 посвідчено приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Драгой H.I.

21.09.2017 ОСОБА_2 здійснив продаж квартири АДРЕСА_1 іншій особі - ОСОБА_3 .

26.05.2015 Апеляційним судом м. Києва було ухвалено рішення по справі № 753/5755/13-ц, яким апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20.02.2015 в частині відмови у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення. Розірвано договір довічного утримання від 18 жовтня 2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Регурецькою О.В., реєстраційний номер 1666. Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

03.02.2016 Апеляційним судом м. Києва було ухвалено додаткове рішення по справі № 753/5755/13-ц, яким вирішено постановити у справі додаткове рішення в частині визнання за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 наступного змісту. Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення Апеляційного суду від 26 травня 2015 року залишено без змін.

06.07.2016 ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Додаткове рішення Апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду.

28.09.2016 ухвалою Апеляційного суду м. Києва по справі № 753/5755/13-ц було вирішено в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення до рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 травня 2015 року відмовити.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.03.2017 по справі № 753/5755/13-ц у прийнятті касаційної скарги представника ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року відмовлено.

Законом № 1401-VIII від 2 червня 2016 року Конституція України була доповнена ст. 129-1, положення якої визначають, що суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Вказані конституційні положення знайшли своє продовження у цивільному процесуальному кодексі України (ЦПК України), інших процесуальних кодексах, а також у Законі України «Про судоустрій і статус суддів». Так, ст. 18 ЦПК України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Пунктом 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

Судом встановлено, що рішенням суду було визнано за ОСОБА_4 право власності на всю квартиру.

Зважаючи на викладені обставини, ОСОБА_4 було відчужено квартиру Відповідачу 1 на законних підставах.

Статтею 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: І) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як визначено в п. 22 Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав «якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник мас право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати па увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник мас право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму ВСС ЦКС від 07.02.2014 № 5 під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК мас: право заперечити проти позову про витребування манна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не с належним способом судового захисту, оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що мас значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму ВСС ЦКС від 07.02.2014 р. № 5 набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів проявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не Усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину. за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_4 належала вся квартира, а не її половина, то остання могла розпоряджатись нею на свій власний розсуд.

Відтак, суд не вбачає підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири від 15 жовтня 2015 року укладеного між ОСОБА_4 , від імені якої діяла по довіреності ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , витребування майна з підстав недоведеності та необгрунтованості позовних вимог, а тому не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

З огляду на наведене, враховуючи матеріали справи в їх сукупності, загальні засади цивільного законодавства, а саме справедливість та розумність суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 7, 9, 13, 19, 76, 81, 89, 141, 223, 244, 245, 259, 263-265, 268, 353, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Управління з питань нотаріату ГТУЮ у м. Києві про визнання правочину недійсним та витребування майна - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги через Дарницький районний суд м. Києва до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Повний текст рішення виготовлено 10.03.2021

Суддя Комаревцева Л.В.