Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.07.2021 Справа №607/4359/21

місто Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Герчаківської О. Я.,

за участю секретаря судового засідання Киреньки Г. Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Орган опіки і піклування (Служба у справах неповнолітніх та дітей) Тернопільської міської ради про надання дозволу на тимчасовий вивіз дитини за межі України без згоди батька,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Орган опіки і піклування (Служба у справах неповнолітніх та дітей) Тернопільської міської ради про надання дозволу на тимчасовий вивіз дитини за межі України без згоди батька.

Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 19 вересня 2009 року був укладений шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька - ОСОБА_4 .Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 21 грудня 2015 рокувказаний шлюб було розірвано, донька ОСОБА_4 залишена на вихованні та утриманні позивачки. З моменту розлучення і по сьогоднішній день відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у житті дочки свідомо не бере. На даний час ОСОБА_1 заміжня за ОСОБА_2 . Позивачка і її теперішній чоловік ОСОБА_6 мають намір забезпечити повноцінний відпочинок ОСОБА_4 в іноземних країнах для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Дитина з народження хворіє і потребує постійного медичного догляду та оздоровлення. На момент звернення до суду з цим позовом, між сторонами не досягнуто згоди з приводу способу оздоровлення доньки ОСОБА_4 , оскільки дитині необхідний відпочинок, свіже морське повітря, сонце. Такий відпочинок та медичний догляд можна надати в Італії, Іспанії, Греції тощо. Проте, згоди ОСОБА_3 на вивіз дитини не надає, оскільки як батько зовсім не цікавиться вихованням, навчанням, розвитком дитини, з дитиною не контактує зовсім. Місце його перебування позивачці не відоме. Вважає, що така позиція її колишнього чоловіка і батька малолітньої доньки шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами.

Окрім цього, на виконанні у Галицькому відділі державної виконавчої служби перебуває виконавче провадження з виконання рішення суду про стягнення аліментів на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Аліменти боржником самостійно не сплачувалися. В примусовому порядку стягнень аліментів з боржника не відбувалося з причини не працевлаштування боржника та його умисного ухилення від сплати аліментів. В результаті цього була велика заборгованість по сплаті аліментів, але станом на 2021 рік заборгованості немає.

В заяві про усунення недоліків позовної заяви позивачка уточнила зміст позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 . Зокрема покликається на те, що ОСОБА_6 є її чоловіком, забезпечує сім`ю і вони виховують разом дітей. Він бере активну участь у житті дитини ОСОБА_4 . Однак ОСОБА_6 забрав і сховав свідоцтво про народження дитини, у зв`язку з відсутністю згоди між ним та позивачкою щодо країни, куди слід відвезти дітей на відпочинок. Позивачка пояснює, що змушена у позові зазначити ОСОБА_2 як співвідповідача у справі та заявити до нього вимоги, оскільки уже є між ними спори, а якщо суд ухвалить рішення тільки до одного відповідача - до ОСОБА_3 , а ОСОБА_6 і надалі чинитиме їй перешкоди, то ОСОБА_1 прийдеться повторно звертатись до суду уже з окремими вимогами і окремо тільки до нього. Враховуючи тривалість часу розгляду справи судом та вступ його в законну силу, буде втрачено цінний час, пройде літо і вивіз дитини за межі України на осінній чи зимовий період буде вже не таким ефективним і корисним.

З огляду на зазначене, позивачка просить суд надати їй дозвіл здійснювати оформлення необхідних документів для тимчасового виїзду або супроводу та на вивіз доньки - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) за межі України в країни Шенгенської зони (Італію, Іспанію, Португалію, Грецію), а також, Єгипту, Туреччини, ОАЕ (Дубаї) та Ізраїлю без дозволу (згоди) батька дитини ОСОБА_3 та без дозволу її теперішнього чоловіка ОСОБА_2 на період з 01 червня 2021 року по 02 червня 2022 року для оздоровлення.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 квітня 2021 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Орган опіки і піклування (Служба у справах неповнолітніх та дітей) Тернопільської міської ради про надання дозволу на тимчасовий вивіз дитини за межі України без згоди батька.Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою судді без видалення суду до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 31 травня 2021 року судом закрито підготовче судове провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивачки, адвокат Гнатюк Д. С. в судове засідання не з`явилася, подала суду заяву, у якій просила розгляд справи здійснювати без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, подав суду заяву, у якій просив розгляд справи здійснювати без його участі, позовні вимоги визнав та просив їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився з невідомої на те суду причини, хоча про день та час судового засідання повідомлявся належним чином, відзиву не подав.

Суд вважає, що вказаний відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому відповідно до ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради не з`явився в судове засідання з невідомої на те суду причини, хоча про день та час судового засідання повідомлявся належним чином, що не перешкоджає суду вирішувати спір по суті.

У зв`язку з неявкою учасників справи, з підстав передбачених ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 15 червня 2012 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_4 , батько - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_1 .

Як слідує із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 20 жовтня 2016 року Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області 20 жовтня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, прізвище позивачки після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 .

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року у справі № 607/13501/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2019 року змінено, збільшивши розмір аліментів, визначений судом до стягнення з відповідача з 1 500 грн до 2 500 грн. Попереджено ОСОБА_3 про необхідність зміни ставлення до виховання доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поклавши на орган опіки і піклування Тернопільської міської ради контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 02 серпня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишив без задоволення.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/622/20 від 17 березня 2020 року дозволено виготовлення документів для виїзду за кордон ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без згоди батька ОСОБА_3 . Дозволено тимчасовий виїзд за межі України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю ОСОБА_1 до країн Шенгенської зони (Італію, Іспанію, Португалію, Грецію), а також Арабську Республіку Єгипет, Туреччину та Ізраїль, у період з 01.05.2020 року по 01.05.2021 року, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 .

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/88/21 від 06 січня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Орган опіки та піклування Тернопільської міської ради - управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав.

За вказаних вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.

Вказаний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 643/1090/17.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду (ст. 313 ЦК України).

Змістом статей 1, 3, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянин України має право виїхати з України. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

За правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (п.п.3-5), виїзд з України громадян, які не досягли 16 річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду досягли 18-річного віку. Виїзд громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків з нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого із батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Згідно статті 7 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», пунктів 16, 18 «Правил оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення» самостійний виїзд за кордон дітей, які не досягли вісімнадцятирічного віку, здійснюється за нотаріально засвідченою згодою батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Так, ОСОБА_1 просить надати їй дозвіл на вивіз доньки - ОСОБА_4 за межі України в країни Шенгенської зони (Італію, Іспанію, Португалію, Грецію), а також, Єгипту, Туреччини, ОАЕ (Дубаї) та Ізраїлю без дозволу (згоди) батька дитини ОСОБА_3 та без дозволу її теперішнього чоловіка ОСОБА_2 на період з 01 червня 2021 року по 02 червня 2022 року для оздоровлення.

З урахуванням наведених норм закону та встановлених у справі обставин, суд приходить до висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет на відпочинок із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим її інтересам. Такий виїзд дитини носить тимчасовий характер, має на меті відпочинок, не пов`язаний з визначенням місця проживання дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання, та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 507/306/17 (провадження № 61-34090св18).

Отож, врахувавши мету поїздки (відпочинок), суд вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дочки позивачки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі України до Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет з 08 серпня 2021 року по 08 листопада 2021 року, без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_3 , відповідатиме найкращим інтересам дитини, оскільки сприятиме її розвитку та покращенню стану здоров`я дитини. Визначаючи кількість країн та термін перебування дитини, суд виходив з критеріїв розумності та справедливості, оскільки вважає, що задоволення позову саме в такій спосіб є достатнім для належного відпочинку та оздоровлення дитини.

Відповідно до частини другої статті 10 Конвенції дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. 3 цією метою і відповідно до зобов`язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Щодо вимог про надання дозволу без згоди батька дитини ОСОБА_3 здійснювати оформлення необхідних документів для тимчасового виїзду або супроводу малолітньої доньки ОСОБА_4 , за межі України, суд роз`яснює наступне.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Особа, яка досягла шістнадцяти років, відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а до досягнення шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини.

Відповідно до частини другої пункту 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року №152 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2016 року №1001, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників.

У разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства чи за наявності виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців).

У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою.

Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа.

Отже, чинним законодавством не передбачено надання згоди (нотаріально посвідченої заяви) батька на отримання та видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я дитини.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №463/6859/18.

Щодо позовних вимог позивачки до відповідача ОСОБА_2 .

Згідно статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

ОСОБА_2 не є батьком, усиновителем чи опікуном дитини ОСОБА_4 , а відтак його згода на виїзд останньої за межі України не є необхідною для позивачки, а тому у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 суд відмовляє, оскільки такі заявлено до неналежного відповідача.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає до стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки.

Керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 76-78, 206, 258-268, 273, 280-283, 352-355Цивільного процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Надати ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі України до Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет з 08 серпня 2021 року по 08 листопада 2021 року, без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_3 .

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім),00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Позивач: ОСОБА_1 ,РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач 1: ОСОБА_2 ,адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач 2: ОСОБА_3 ,адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Орган опіки і піклування (Служба у справах неповнолітніх та дітей) Тернопільської міської ради, адреса місцезнаходження: вул. Шевченка, буд. 1, м. Тернопіль, 46001.

Повний текст рішення суду складено 09 липня 2021 року.

Головуючий суддяО. Я. Герчаківська