Справа № 219/7469/20
Провадження № 2/219/317/2021
12 липня 2021 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:
судді Лапченко О.М.,
за участі секретаря Азямової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності, -
позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на 2/3 частини та право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування поданої позовної заяви зазначив, що він та відповідачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Квартира перейшла у власність позивачів в рівних частках на підставі заяви повнолітнього користувача квартири, а саме батька позивача - ОСОБА_2 , до місцевого бюро приватизації, бо позивач та відповідачі були постійними користувачами квартири на час подання заяви про приватизацію. Після оформлення документів батько позивача - відповідач ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на житло та зареєстрував його в Бюро технічної інвентаризації. Свідоцтво про приватизацію було оформлено в єдиному екземплярі, яке зберігалось у відповідача ОСОБА_2 . В 1994 році відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишили житло та більше не проживали разом з позивачем, оскільки залишили країну та виїхали. Позивач проживав в квартирі зі своєю матір`ю ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті матері позивач вирішив реалізувати своє право на спадкування, бо був впевнений, що власником квартири були він та його мати, але в бюро технічної інвентаризації позивач отримав довідку про належність нерухомого майна не лише йому, а й відповідачам. Після того, як відповідачі залишили житло, позивач разом зі своєю матір`ю користувались житлом повністю, хоча позивачу належала 1/3 частина квартири. Після досягнення повноліття позивач разом зі своєю матір`ю приймав участь в утриманні житла, його поточному ремонті та сплаті комунальних послуг. З 1994 року мати позивача, як повнолітній член родини, за відсутності інших власників фактично користувалась квартирою як своєю власністю. А тому вважає, що він набув право власності на 2/3 частини спірної квартири на підставі ст.344 ЦК України, тобто за набувальною давністю. Позивач наразі є фактичним власником житла, але не має можливості довести своє право власності на свою 1/3 частину квартири через втрату документів про право власності, а на іншу частину квартири у позивача виникло право власності за давністю володіння, яке набувається за рішенням суду, у зв`язку з чим, позивач звернувся з позовом до суду.
Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22.09.2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні.
Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09.12.2020 року закрите підготовче провадження, справу призначено до розгляду у судовому засіданні.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. До суду від представника позивача надійшла заява, згідно якої вона просила розглянути справу у її відсутність та у відсутність позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.
Оскільки відповідачі були належним чином повідомлені про судове засідання, але причин неявки суду не повідомили, суд вважає можливим у відповідності до пункту 1 частини 3 статті 223 ЦПК України провести судове засідання без їх участі.
При цьому, за наявності умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі.
У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Судом встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою ОСББ «Визволителів Донбасу, 1» від 24.04.2018 року.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.9).
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).
Листом т.в.о. начальника Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області від 23.12.2019 року № 5/201/01-20 на адвокатський запит було повідомлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , станом на 23.12.2019 року в розшуку за обліками Національної поліції України не значаться (а.с.12).
Відповідно до листа Комунального некомерційного підприємства «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування м. Бахмут» від 17.07.2019 року № 4552 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , у списках санпропускників та травмпункту не значаться, за даними пункту централізованої видачі лікарняних листків КНП «БЛІЛ м. Бахмут» (як по поліклініці так і по стаціонару) не числиться. Медична документація в реєстратурі відсутня (а.с.13).
Згідно листа управляючого ОСББ «Магнолія-2018» О.М. Костенко з 01.07.2016 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в квартирі АДРЕСА_1 не проживають, з якого періоду інформацію не мають (а.с.14).
22 жовтня 2019 року ОСББ «Магнолія-2018» був вкладений акт про перевірку паспортного режиму в квартирі АДРЕСА_1 , та було встановлено, що за вищевказаною адресою проживає, користується житловою площею та сплачує за житлово-комунальні послуги ОСОБА_1 , інформація про реєстрації, фактичного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в ОСББ « Магнолія -2018» відсутня (а.с.15).
Відповідно до акту про не проживання від 08 травня 2018 року № 368 управляючого ОСББ «Магнолія-2018» про перевірку паспортного режиму в квартирі АДРЕСА_1 , було встановлено, що за вищевказаною адресою з 2008 року по теперішній час не проживає ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.17).
Згідно довідки Комунального підприємства «Бахмутське бюро технічної інвентаризації» № 1301 станом на 21.12.2012 року власниками квартири АДРЕСА_1 є: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.12.1993 року № НОМЕР_3 (а.с.7).
Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 8.02.2021 року була витребувана інвентаризаційна справа Комунального підприємства «Бахмутське бюро технічної інвентаризації» на квартиру АДРЕСА_1 .
Так, в матеріалах інвентаризаційної справи міститься свідоцтво про право власності на житло від 27 грудня 1993 року, видане госпрозрахунковим бюро по оформленню документів на приватизацію житла НПФ «Бізнес-Тех», відповідно до якого квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 .
В матеріалах інвентаризаційної справи на спірну квартиру міститься також технічний паспорт на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка знаходиться у власності ОСОБА_2 ; довідка про те, що станом на 31.12.2012 року власниками квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 ; замовлення-договір № 126 від 06.12.2017 року директору КП «Бахмутське БТІ» від ОСОБА_1 на поточну технічну інвентаризацію квартири, за адресою: АДРЕСА_1 ; ескіз квартири; акт поточних змін; розрахунок поточної технічної інвентаризації квартир.
Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного.
Так, позивач просить суд визнати за ним право власності на 2/3 частини спірної квартири в порядку ст. 344 ЦК України, тобто за набувальною давністю.
Відповідно до ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Можливість пред`явлення позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.
Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном.
Набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю можливо лише за наявності у сукупності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та безперервний строк володіння ним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 26 грудня 2019 року у справі № 126/3325/16-ц та від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добровільно набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позивач вказує, що в 1994 році відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишили житло та більше не проживали разом з позивачем, оскільки залишили країну та виїхали. Позивач проживав в квартирі зі своєю матір`ю ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті матері позивач вирішив реалізувати своє право на спадкування, бо був впевнений, що власником квартири були він та його мати, але в бюро технічної інвентаризації позивач отримав довідку про належність нерухомого майна не лише йому, а й відповідачам. Після того, як відповідачі залишили житло, позивач разом зі своєю матір`ю користувались житлом повністю, хоча позивачу належала 1/3 частина квартири. Після досягнення повноліття позивач разом зі своєю матір`ю приймав участь в утриманні житла, його поточному ремонті та сплаті комунальних послуг. З 1994 року мати позивача, як повнолітній член родини, за відсутності інших власників фактично користувалась квартирою як своєю власністю.
Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.
Відповідачами за цим позовом про визнання права власності за набувальною давністю є співвласники квартири.
Посилання позивача на те, що він постійно думав, що квартира на праві приватної власності належить йому та його матері, вони добросовісно і безперервно користуються житлом, ніхто не пред`являє їм претензій з приводу користування квартирою, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки набувальна давність поширюється на випадки фактичного, незаконного володіння чужим майном.
Суд вважає, що цілком розумним та природнім для дорослої людини, якою є позивач, дізнатися про належність права власності на квартиру, в якій він все своє життя проживав та був зареєстрований, а тому посилання позивача на те, що він припускав, що квартира належить лише йому та матері, є нелогічним.
Позов про визнання права власності за набувальною давністю володіння не може пред`явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає, хто є власником цього майна.
Суд вважає, що позивач не може вважатися володільцем, який добросовісно заволодів спірним майном, а тривалий час проживання, відкритість і безперервність володіння, сплата комунальних послуг не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України.
Позивач вказує, що з 1994 року мати позивача, як повнолітній член родини, за відсутності інших власників фактично користувалась квартирою як своєю власністю. Між тим, мати позивача не оформлювала право власності на вказану квартиру, а тому була достовірно обізнана про те, що вона не є власником спірної квартири.
Також, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині визнання за ним права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 не підлягають задоволенню, оскільки позивач ОСОБА_1 є співвласником вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.12.1993 року.
Оригінал вказаного свідоцтва міститься в матеріалах інвентаризаційної справи, а тому він не позбавлений справа звернутися до компетентних органів з метою отримати дублікат вказаного свідоцтва або належним чином завірену копію вказаного свідоцтва.
Згідно свідоцтва про право власності на житло від 27 грудня 1993 року, що видане госпрозрахунковим бюро по оформленню документів на приватизацію житла НПФ «Бізнес-Тех», квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , а тому, враховуючи презумпцію рівності часток в спільному майні, позивачу належить 1/3 частина вказаної квартири.
Керуючись ст.ст. 12, 81, 82, 141, 259, 264-265, 268, 356 ЦПК України, суд, -
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю на 2/3 частини та права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.М.Лапченко