ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 760/9091/20
провадження № 2/753/1964/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2021 р. Дарницький районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді Лужецької О.Р.,

при секретарі Григораш Н.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 про захист прав споживача, визнання договору недійсним.

Згідно заявлених вимог, позивач просить суд визнати недійсним договір найму (оренди) №1 від 05.03.2020 р.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 05.03.2020 р. між ОСОБА_4 (далі - відповідач, орендодавець) та ОСОБА_1 (далі - позивач, орендар) договір найму (оренди) №1, відповідно до якого відповідач передав, а позивач прийняв в строкове платне користування (оренду) приміщення - квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до п.3.1.1 договору починаючи з 10.03.2020 по 10.02.21 включно орендна плата становить 1 900 доларів США за місяць. Орендар вносить орендну плату за перший місяць оренди - березень 2020 р. та останній місяць оренди лютий 2021 р., не пізніше 10.03.2020 р., шляхом передання коштів у готівковій формі орендодавцю в розмірі 3 800 доларів США. 16.03.2020 р. позивач направив відповідачу повідомлення про дострокове розірвання договору, на що відповідач повідомив, що позивач має нести відповідальність передбачену розділом 6 договору, а саме сплатити неустойку в розмір 1 900 доларів США, шляхом неповернення коштів за останній місяць орендної плати, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва ОСОБА_5 від 25.09.2020 р. відкрито провадження у даній справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

У зв`язку із відстороненням судді ОСОБА_5 від здійснення правосуддя, 27.11.2020 р., у встановленому ЦПК України порядку справу передано у провадження судді Лужецької О.Р.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Лужецької О.Р. від 01.12.2020 р. справу прийнято до свого провадження.

26.10.2020 р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивачем не доведено та необґрунтовано наявність підстав для визнання договору договір найму (оренди) недійсним. Вказав, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, у зв`язку із чим просив відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову..

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 05.03.2020 р. між ОСОБА_4 (далі - відповідач, орендодавець) та ОСОБА_1 (далі - позивач, орендар) договір найму (оренди) №1, відповідно до якого відповідач передав, а позивач прийняв в строкове платне користування (оренду) приміщення - квартиру АДРЕСА_1 . (а.с.24-27).

Відповідно до п.3.1.1 договору починаючи з 10.03.2020 по 10.02.21 включно орендна плата становить 1 900 доларів США за місяць. Орендар вносить орендну плату за перший місяць оренди - березень 2020 р. та останній місяць оренди лютий 2021 р., не пізніше 10.03.2020 р., шляхом передання коштів у готівковій формі орендодавцю в розмірі 3 800 доларів США.

Згідно з п.6.1.7 договору, в разі дострокового розірвання цього договору орендарем, орендар сплачує орендодавцю неустойку в розмірі 1 900 доларів США, шляхом неповернення коштів за останній місяць орендної плати орендодавцю.

Вбачається, що позивач сплатив відповідачу орендну плату за перший та останній місяць оренди в розмірі 3 800 доларів США.

16.03.2020 р. позивач направив на адресу відповідача повідомлення про дострокове розірвання договору найму (оренди) №1 від 05.03.2020 р.

18.03.2020 р. відповідач повідомив позивача, що не заперечує проти дострокового розірвання договору найму (оренди) №1 від 05.03.2020 р. та зазначив про відповідальність позивача при достроковому розірванні договору згідно з п.6.1.7.

Вбачається, що позивач не погоджуючись з положеннями договору найму (оренди) №1 від 05.03.2020 р., вважає їх несправедливими та посилаючись на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» наполягає визнанні даного договору недійсним.

Відповідно до ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в суду немає правових підстав для задоволення позову.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України №6-94цс13 від 25 грудня 2013 року.

Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Підпис позивача в Договорі найму (оренди) №1 свідчить про його ознайомлення з усіма його умовами, правами та обов`язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України.

Позивач підписав Договорі найму (оренди) №1, а отже погодився з умовами Договору та ознайомився з ризиками.

Відповідно до частини 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідач виконав умови Договору у повному обсязі та передав позивачу квартиру АДРЕСА_1 , про що свідчить Акт прийому-передачі від 05.03.2020 р. до договору найму (оренди) №1 від 05.03.2020 р.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Цивільним кодексом України передбачені підстави недійсності правочину, зокрема підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також: інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей., яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 цього Закону визначено «несправедливі умови договору» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

З аналізу даної норми закону випливає, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. (позиція ВСУ від 8 червня 2016 р. у справі № 6-330цс16).

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Таким чином, проаналізувавши норми діючого законодавства, слід дійти висновку, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Проте, умови Договору, укладеного між Позивачем та Відповідачем, не порушують принцип добросовісності, не призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та не завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України)

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Разом з тим, належних доказів, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, позивачем не подано та не встановлено судом в ході розгляду справи.

Отже, на підставі викладеного, суд приходить до переконання, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, достатніх для визнання недійсним договору найму (оренди) №1 від 05.03.2020 р.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України,суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовуОСОБА_1 до ОСОБА_4 про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Р. Лужецька