Головуючий у 1-й інстанції Козлов Д.О.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2021 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Зайцевої С.А., Ткаченко Т.Б.

за участю секретаря Грішко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі

апеляційну скаргу Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради Донецької області

на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Козлова Д.О., повний текст складено 11 грудня 2020 року,

у цивільній справі

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради Донецької області, Маріупольської міської ради Донецької області

про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

третя особа - Державна іпотечна установа,

В С Т А Н О В И В:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В липні 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кашуба Н.О., звернувся до суду із даним позовом до Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради Донецької області і Маріупольської міської ради Донецької області про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 48,5кв.м, житловою площею 15,7кв.м, в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . В обґрунтування заявлених вимог посилався на наступні обставини.

Вказана квартира АДРЕСА_1 була придбана Державною іпотечною установою на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.08.2009 № 962-р «Про придбання квартир для забезпечення житлом громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов». А в подальшому за поіменними списками громадян, затвердженими розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 № 1549-р, розподілена батькам спадкодавця ОСОБА_2 - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , які вселені до цієї квартири на підставі ордеру KO № 006341 від 21.01.2010 в порядку виконання розпорядження Кабінету Міністрів України № 42-р від 13.01.2010 «Щодо питання надання громадянам квартир, придбаних Державною іпотечною установою в м. Маріуполі» згідно із постановою Кабінету Міністрів України № 855 від 27.07.2011.

22 листопада 2011 року Маріупольською міською радою Донецької області прийнято рішення № 6/13-1266, згідно якого ЖКП Новий Східний прийняв на баланс квартири в будинку АДРЕСА_2 . 12.12.2011 рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області № 339 затверджено акти прийому-передачі 57 квартир в будинку АДРЕСА_2 отриманих від Державної іпотечної установи та переданих до комунальної власності територіальної громади м. Маріуполь.

Відтак, квартира АДРЕСА_1 передана Державною іпотечною установою Маріупольській міській раді Донецької області.

Наймачем спірної квартири НОМЕР_1 був батько спадкодавця - ОСОБА_4 , де також був зареєстрований та мешкав ОСОБА_2 з 12.12.2012 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За своє життя ОСОБА_2 оформив заповіт реєстр. № 65544472 від 19.02.2020 на ім`я позивача ОСОБА_1 , якому заповідав все належне йому майно і права.

Також за життя ОСОБА_2 звертався до ЦНАП з питання оформлення та отримання ним в порядку приватизації свідоцтва про право власності на спірну квартиру НОМЕР_1 , однак отримав відмову Департаменту по роботі з активами управління міського майна від 24.04.2020 з мотивів реєстрації права власності на квартиру ще за Державною іпотечною установою, а також роз`яснення про те, що розгляд цього питання можливий після реєстрації права власності за Маріупольською територіальною громадою.

За інформацією з Державного реєстру речових прав від 28.07.2020 власником спірної квартири є юридичний департамент Маріупольської міської ради на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 23.11.2011 на підставі державної реєстрації від 03.07.2020.

Таким чином, ОСОБА_2 не встиг за життя реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право власності на спірну квартиру. У зв`язку із цим, позивач, як спадкоємець за заповітом, просив визнати за ним право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа 48,5кв.м, житлова площа 15,7кв.м.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, керувався положеннями ст.ст. 1216, 1218, 1296 ЦК України та виходив з того, що до складу спадщини входять усі права, належні спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та які не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки до ОСОБА_1 перейшли спадкові права померлого ОСОБА_2 , то таким чином позивач успадкував право на завершення приватизації спірного житлового приміщення, незавершеного за життя ОСОБА_2 , однак який мав на це законне право і що в позасудовому порядку позивач не може реалізувати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Департамент по роботі з активами Маріупольської міської ради Донецької області, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга (а.с. 180-184) вмотивована тим, що об`єктивна обставина - реєстрація права власності не за територіальною громадою, унеможливлює передачу квартири у приватну власність наймача. Позовні вимоги про визнання дій Департаменту по роботі з активами незаконними ОСОБА_2 або його спадкоємцем ОСОБА_1 не заявлялись. Суд, встановлюючи правомірність/неправомірність дій органу приватизації, виходить за межі позовних вимог. Окрім цього, рішення органу приватизації було ухвалено у встановлений законом строк - 30 календарних днів, а спадкодавець помер після прийняття рішення Департаментом. У зв`язку із цим посилання суду на ч. 5 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 є неприпустимим.

Задовольнивши позовні вимоги, суд фактично прийняв рішення замість органу приватизації, оминаючи передбачену законом процедуру приватизації державного житлового фонду.

Спадкова справа після смерті ОСОБА_2 відкрита 19.05.2020 , позивач звернувся до суду у липні 2020, тобто через 2 місяці після смерті ОСОБА_2 . На час звернення до суду строк для прийняття спадщини не вийшов, а свідоцтво про право на спадщину або відмову нотаріуса у видачі такого свідоцтва позивачем отримано не було, що позбавляє можливості зробити висновки про визнання/невизнання або порушення права позивача на спадкування, а також свідчить про відсутність підстав звернення до суду.

Спірна квартира не входила до складу спадкової маси, що могла набуватись ОСОБА_1 у порядку спадкування за заповітом, а позивач міг претендувати на успадкування за ОСОБА_2 права на приватизацію житлового приміщення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кашуба Н.О. (т. 1 а.с. 227-231), підтримуючи законність і обґрунтованість прийнятого судом рішення, вказує на те, що ще 22.11.2011 Маріупольською міською радою було прийняте рішення № 6/13-1266, яким прийнято від Державної іпотечної установи спірну квартиру у комунальну власність і зобов`язано відповідальних осіб Управління міського майна Маріупольської міської ради внести відповідні зміни до обліку комунальної власності з видачею правовстановлюючих документів на передані квартири. Рішенням виконкому ради від 12.12.2011 затверджено акти приймання передачі квартир, в тому числі і спірної НОМЕР_1. Але реєстрація права власності на передані квартири не відбулася з 2011 року впродовж 9,5 років. Рішення про реєстрацію права власності ради на квартиру НОМЕР_1 відбулася лише 30.06.2020 . Натомість, ОСОБА_2 за життя звернувся із заявою про приватизацію займаної ним на законних підставах квартири, надавши необхідні документи, але рішення не встиг отримати. Спадкоємець ОСОБА_1 на підставі заповіту ОСОБА_2 набув успадковане право на приватизацію займаної спадкодавцем квартири.

Процедура розгляду справи апеляційним судом

Справа розглядається за участі представника Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради Донецької області - Мащенко Д.О., яка підтримала доводи скарги, а також у відсутність повідомлених належним чином про дату і час розгляду справи позивача та його представника Кашуба Н.О. , від якої надійшла заява про вирішення справи у їх відсутність (т. 1 а.с. 243, т. 2 а.с. 10-11), неявка яких в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою до розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, рішенням Маріупольської міської ради Донецької області від 22.11.2011 № 6/13-1266 та рішенням виконкому Маріупольської міської ради від 12.12.2011 № 339 відповідно до розпоряджень Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 № 1549-р та від 27.07.2011 № 855 було прийнято безоплатно від Державної іпотечної установи 57 квартир в будинку АДРЕСА_2 у власність громади міста в особі Маріупольської міської ради, а також затверджено акти від 12.12.2011 прийому-передачі від Державної іпотечної установи до комунальної власності територіальної громади міста Маріуполя 57 квартир в цьому будинку (включаючи квартиру НОМЕР_1 , що є об`єктом спору у даній справі) разом із правовстановлюючими документами і технічною документацією (т. 1 а.с. 21-35, 57-58).

При цьому за п.п. 2,4, 5 вказаного рішення № 6/13-1266 предписано: комісіям з передачі квартир від Державної іпотечної установи забезпечити приймання в комунальну власність вказаних квартир; Управлінню міського майна Маріупольської міської ради та Маріупольського БТІ внести відповідні зміни до обліку комунальної власності з видачею за необхідності правовстановлюючих документів на вказані квартири.

Однокімнатна квартира АДРЕСА_1 була надана за ордером на житлове приміщення № 0063341 від 21.01.2010 на підставі рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області від 23.12.2009 № 467 - ОСОБА_4 та його дружині ОСОБА_3 (а.с. 14).

У вказаній квартирі проживав і був зареєстрованим з 12.12.2012 сина наймача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , що підтверджено довідкою про реєстрацію місця проживання, даними домової книги, технічним паспортом на жиле приміщення. Батьки ОСОБА_2 якого померли у 2013-2014 році. Після смерті батька на підставі рішення колегії Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради № 402 від 18.12.2013 ОСОБА_2 було визнано наймачем цієї квартири (т. 1 а.с. 9-10, 13, 125)

ОСОБА_2 за своє життя 19.02.2020 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу, яким заповів все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось та все те, на що він матиме право законом, позивачеві у даній справі - ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 17).

01.04.2020 ОСОБА_2 звернувся до органу приватизації з заявою про оформлення передачі йому у приватну власність квартири НОМЕР_1 , надавши необхідні для цього документи (т. 1 а.с. 127).

Листом від 24 квітня 2020 року Департаменту по роботі з активами управління міського майна Маріупольської міської ради заявникові ОСОБА_2 було поінформовано, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на вказану квартиру зареєстровано за Державною іпотечною установою, та роз`яснено про можливість розгляду питання про приватизацію цього жилого приміщення лише після реєстрації прав власності на таку нерухомість за Маріупольською міською радою (т.1 а.с. 15).

Право власності територіальної громади на спірну квартиру НОМЕР_1 в порядку виконання вищевказаного рішення Маріупольської міської ради № 6/13-1266 22.11.2011 зареєстровано лише 30.06.2020 за територіальною громадою міста Маріуполя в особі Маріупольської міської ради (т. 1 а.с. 16, 48, 102).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (т. 1 а.с. 8, 12).

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши доводи апеляційної скарги і відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 345 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

У частині третій статті 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України Про приватизацію державного житлового фонду № 2482-XII від 19.06.1992 з подальшими змінами (далі за текстом - Закон № 2482-XII), що поширюється на виниклі у справі правовідносини в редакції, діючій на момент їх виникнення у зв`язку із подачею ОСОБА_2 03.04.2020 заяви через свого представника ОСОБА_1 для отримання адміністративної послуги «Оформлення свідоцтва про право власності на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитках, кімнати у комунальних квартирах» (т. 2 а.с. 1-3).

Відповідно до ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц: за своєю правовою природою приватизація житла є правочином, за яким особа безоплатно, у межах норм, встановлених законом, набуває у власність житлове приміщення, яке перебуває у його правомірному користуванні.

Згідно із ч. 4 ст. 5 Закону № 2482-XII України Про приватизацію державного житлового фонду право на приватизацію одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах.

За положеннями ч. 1 ст. 6 Закону № 2482-XII незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними однокімнатні квартири (у даній справі - спірна квартира НОМЕР_1 є однокімнатною) .

Пунктом 23 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 № 396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 р. за № 109/17404, визначено, що орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності.

У частині десятій статті 8 Закону № 2482-XII закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України від04 вересня 2008 року № 500-VI Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків; далі - Закон № 500- VI), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону № 500-VI, частина друга статті 2 Закону № 2482- XII).

Згідно із ч. 11 ст. 8 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду спори, що виникають при приватизації квартир вирішуються судом.

Згідно з п. 17 Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається до орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Пунктом 18 Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Серед них має бути і копія ордера про надання жилої площі, а також документ, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду.

З матеріалів справи вбачається, що, звертаючись 03.04.2020 до органу приватизації через Центр надання адміністративних послуг, ОСОБА_2 надав управлінню міського майна департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради необхідний перелік документів для приватизації спірної квартири, включаючи основоположний документ - ордер на вселення KO № 006341 від 21.01.2010 (т. 2 а.с. 1-3).

Як вбачається з листа управління міського майна департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради від 24.04.2020 (т. 1 а.с. 15) ОСОБА_2 , після надання ним пакету документів, надано роз`яснення про можливий розгляд питання щодо приватизації квартир НОМЕР_1 лише після реєстрації прав власності на зазначену квартиру за Маріупольською територіальною громадою.

Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону № 2482-XII передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Зважаючи на зміст наданої управлінням міського майна відповіді заявникові 24.04.2020, такий документ за своєю суттю не є рішенням з відмови ОСОБА_2 у приватизації займаної ним квартири, а є пролонгуванням (відкладанням) вирішення порушеного заявником питання до реєстрації права комунальної власності безпосередньо за органом місцевого самоврядування. Вказаний лист не містить посилань на унормовані законом підстави для відмови у приватизації, а також не містить посилань на нестачу або дефект поданих документів за їх формою та/або змістом. Таким чином, управлінням міського майна департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради не було прийнято рішення по суті заяви ОСОБА_2 (задоволення або відмова у видачі свідоцтва про право на приватизацію) в установлений строк.

Позиція залучених у якості співвідповідачів Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради Донецької області і Маріупольської міської ради Донецької області у даному спорі не пов`язана із запереченням наявності у ОСОБА_2 права, як такого, на приватизацію спірної квартири НОМЕР_1 , а вмотивована тим, що на момент подання ОСОБА_2 через свого представника заяви від 03.04.2020 право власності на квартиру НОМЕР_1 не було зареєстровано за територіальною громадою в особі Маріупольської міської ради.

З наведеною перешкодою, якою вмотивована позиція відповідачів, суд першої інстанції не погодився, що, як впевнилась колегія суддів, відповідає вимогам матеріального права і базується на зібраних доказах.

В ході розгляду справи виявлено, що неможливість отримнняи ОСОБА_2 свідоцтва про право власності квартиру в порядку її приватизації виникла з незалежних від його волі обставин, а саме через не проведення своєчасно з 2011 року реєстрації права комунальної власності у зв`язку із зміною власника житлового фонду з Державної іпотечної установи на Маріупольську міську раду.

Так, як наведено вище, 27.07.2011 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 855, якою затверджено Порядок безоплатної передачі квартир, що придбані Державною іпотечною установою та перебувають на її балансі, до комунальної власності визначеним у цих актах органам місцевого самоврядування, а безоплатна передача квартир оформляється актом приймання-передачі. Зокрема, 12.12.2011 комісією, створеною за рішенням Маріупольської міської ради від 16.11.2011, складено та підписано акт прийому-передачі квартир, на підставі якого квартира АДРЕСА_1 , що знаходилась у господарському віданні Державної іпотечної установи, безоплатно була передана у комунальну власність територіальної громади міста Маріуполя в особі Маріупольської міської ради, якій було передано свідоцтво про право власності, витяг про реєстрацію права власності, технічний паспорт та витяг з бухгалтерського балансового рахунку щодо такої квартири для внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. На підставі цього спірна квартира НОМЕР_1 списана з балансу Держвної іпотечної установи.

Обов`язок зареєструвати право комунальної власності на спірну квартиру за Маріупольською територіальною громадою після її передання разом із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та відповідною технічною документацією за актом приймання-передачі від 12.12.2011 Державною іпотечною установою лежав саме на Маріупольській міській раді, що унормовано положеннями ч. 1 ст. 182 ЦК України і було втілено у змісті рішення Маріупольської міської ради Донецької області від 22.11.2011 № 6/13-1266 з безпосереднім покладенням цього обов`язку на відповідальних осіб Управління міського майна Маріупольської міської ради та Маріупольського БТІ.

Судом першої інстанції враховано в сукупності всі зібрані докази і наголошено в судовому рішенні, що після фактичного отримання такої квартири та оригіналів правовстановлюючих документів на неї ще у 2011 році Маріупольська міська рада повинна була зареєструвати право власності на таку квартиру з внесенням відповідних змін до державних реєстрів, чого, однак, не вчинила, зареєструвавши право власності за собою лише 30.06.2020. Саме на невиконанні ММР свого обов`язку з реєстрації права комунальної власності і зводилась позиція третьої особи - Державної іпотечної установи, висловлена в наданих суду першої інстанції поясненнях (т. 1 а.с. 55-56).

Відтак, не може бути поставлена реалізація передбаченого законом права ОСОБА_2 на приватизацію житла, що він займав на законних підставах, в залежність від волі органу місцевого самоврядування, що впродовж довготривалого часу з моменту передачі квартири Державною іпотечною установою не реєстрував право комунальної власності на це майно, як то належало за рішенням Маріупольської міської ради Донецької області від 22.11.2011 № 6/13-1266.

На підставі викладеного, апеляційний суд стверджує, що не проведення впродовж 9,5 років державної реєстрації комунальної власності на спірну квартиру НОМЕР_1 не анулює виникле і наявне у ОСОБА_2 на момент відкриття спадщини право на приватизацію того жилого приміщення, яке було ним набуто в постійне користування на законних підставах. Заборони приватизувати конкретне приміщення відсутні.

Як зазначено у роз`ясненнях ч. 5 п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності № 20 від 22.12.1995, якщо квартира (будинок) не була передана у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського (щодо громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи) житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено при наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири у власність наймачеві.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на приватизацію житла, що належало спадкодавцеві, не є виключенням, передбаченим ст. 1219 ЦК України, що не може бути успадковане, бо таке право, хоча і повязано із особою ОСОБА_2 , але є майновим правом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

За ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

В даному випадку спадщина в розумінні поняття ч. 2 ст. 1220 ЦК України відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 , як спадкоємцем за заповітом ОСОБА_2 від 19.02.2020, учинені дії, регламентовані ч. 1 ст. 1269 ЦК щодо подання заяви про прийняття спадщини, що підтверджено відомостями про відкриття спадкової справи № 73/2020 від 19.05.2020 (т. 1 а.с. 17-19).

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ст. 1296 ЦК України).

У постановах Верховного Суду від 09.06.2020 по справі № 554/8856/17 та від 11.04.2018 по справі № 752/10477/15-ц зведено правовий висновок, що у тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого ч. 3 ст. 8 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру.

Встановлене судом першої інстанції наявне у спадкодавця ОСОБА_2 право на приватизацію спірної квартири, з чим погоджується колегія суддів, увійшло за правилами ст. 1218 ЦК України до спадщини, право на яку, в свою чергу, перейшло до єдиного виявленого у спадкодавця спадкоємця - ОСОБА_1 на підставі заповіту. Відтак, позивач, як правильно визначився суд першої інстанції, вправі вимагати визнання за ним права власності на спірну квартиру.

На момент прийняття оскарженого рішення від 04.12.2020 право власності територіальної громади в особі Маріупольської міської ради зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 28.07.2020 (рішення про державну реєстрацію від 03.07.2020) - на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 23.11.2011.

Тож, судом першої інстанції правильно враховано усунення тих перешкод, на які управління міського майна департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради посилалося в своїй відповіді від 24.04.2020 на заяву ОСОБА_2 .

Крім того, на момент прийняття оскарженого судового рішення від 04.12.2020 вже сплинув строк прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . Інших спадкоємців, окрім ОСОБА_1 , у ОСОБА_2 згідно заведеної спадкової справи № 73/200 не виявлено.

Посилання в апеляційній скарзі на необхідність передування зверненню позивача до суду відмови нотаріуса у видачі позивачеві свідоцтва про право на спадщину, з огляду на виниклі по справі конкретні правовідносини (саме довготривала не реєстрація з 2011 року права власності Маріупольської міської ради на спірну квартиру, що сталося лише у липні 2020 року) носять формалізований характер, з якими не можна погодитись зважаючи на усталену судову практику Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами.

Крім того, апеляційний суд віднаходить вкрай непереконливими посилання апеляційної скарги, як на підставу необґрунтованості заявленого позову, про відсутність у позивача свідоцтва про право на спадщину, зважаючи на те, що самим Департаментом по роботі з активами Маріупольської міської ради Донецької області і не було прийнято позитивного рішення на користь спадкоємця ОСОБА_1 щодо подовження ним процедури приватизації спірної квартири після ініціювання цього питання спадкодавцем ОСОБА_2 . Саме апелянтом у виниклих правовідносинах не визнається право позивача.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1 , дав належну оцінку усім доводам сторін і наданим доказам. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, взяв до уваги роз`яснення в постанові Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності № 20 від 22.12.1995, врахував з дотриманням вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України правові висновки Верховного Суду в постановах від 09.06.2020 у справі № 554/8856/17 та від 11.04.2018 у справі № 752/10477/15-ц, дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 успадкував належне спадкодавцеві право на приватизацію правомірно займаного спадкодавцем - наймачем жилого приміщення ОСОБА_2 , при наявному зверненні останнього до органу приватизації у встановленому законом порядку і подання ним всіх необхідних документів, що є підставою для задоволення позовних вимог позивача і визнання за ним права власності на спірну квартиру.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, як ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради Донецької області залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 грудня 2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 березня 2021 року.

Судді: С.А.Попова

С.А.Зайцева

Т.Б.Ткаченко