Справа № 466/4019/19 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/1812/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів Бойко С.М., Ніткевич А.В.

секретар Жукровська Х.І.,

з участю представника позивача адвоката Блажевського П.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Правекс-Банк» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 травня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Стрельбицького В.В., у справі за позовом Акціонерного товариства «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

у травні 2019 року позивач Акціонерне товариство «Правекс-Банк» звернувся в суд з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №2426-003/07Р від 22 травня 2007 року, яка станом на 13.03.2019 року становить 246331,77 гривень та включає в себе заборгованість за кредитом 45281,30 гривень, заборгованість за відсотками 37296,76 гривень, пеню за несвоєчасне повернення кредиту 73311, 29 гривень, пеню за несвоєчасну сплату відсотків 90442,42 гривень.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 22 травня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Правекс-Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2426-003/07Р. У зв`язку з невиконанням позичальником умов договору утворилася заборгованість в розмірі 70990 доларів США. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22.07.2009 року у справі №2-462/10 стягнуто з ОСОБА_2 за кредитним договором №2426-003/07Р від 22 травня 2007 року в розмірі 70990 доларів США. Рішення суду на час звернення до суду з позовом не виконано, заборгованість не погашено. Позивач вважає, що подальше невиконання грошового зобов`язання та неповернення кредитних коштів є підставою для нарахування заборгованості за тілом кредиту, процентів та штрафних санкцій за кредитним договором. У зв`язку з чим, позивач просить позовні вимоги задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27 травня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, таке в апеляційному порядку оскаржив позивач АТ «Правекс Банк».

Вважає рішення незаконним та необгрунтовани, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22.07.2010 року у справі № 2-462/10 стягнуто з позичальника заборгованість за кредитним договором №2426-003/07Р від 22.05.2007 року в розмірі 70990 дол. США. Станом на 13.03.2019 року заборгованість ОСОБА_1 перед АТ «Банком не погашена та становить 246 331 грн. 77 коп. Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконання, проведеним належним чином. Кредитним договором №2426-003/07Р від 22 травня 2007 року передбачено сплату процентів на суму залишку заборгованості по 22 травня 2032 року. Виходячи із системного аналізу статтей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідний висновок було зроблено Верховним Судом України у справі №6-157цс16 25.05.2016 року.

Просить рішення Галицького районного суду м. львова від 27 травня 2020 року скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги Банку задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести тіобставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до вимог ст. 1048 цього Кодексу.

Розглядаючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ «Правекс Банк», суд першої інстанції виходив з того, що за рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22.07.2009 року, заборгованість у повному обсязі за тим самим кредитним договором вже стягнута, а тому повторне стягнення заборгованості по кредиту, всупереч положенням ст.61 Конституції, призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те сааме зобов`язання, а тому в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими. Вказане стосується й нарахованих відсотків.

Суд вказав, що банк звернувшись до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, використав право вимагати повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів та неустойки шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку. На час звернення з даним позовом вважається, що строк виконання договору в повному обсязі вже настав у 2009 році. Таким чином, вимоги банку про стягнення тіла кредиту, процентів та пені після липня 2009 року (ухвалення рішення суду) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.Такі висновки узгоджуються з позицією Великої палати ВС, висловленою у постанові від 28.03.2018 року у справі №14-10цс18.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанці, оскільки такий відповідає матеріалам справи та грунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що 22 травня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Правекс-Банк») та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір №2426-003/07Р.

Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору, банк надає Позичальникові кредит в іноземній валюті загальною сумою 67 450 доларів США на споживчі цілі, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування нерухомого майна, укладення яких здійснюється на підставі та з урахуванням вимог п. 6.1.14. даного Договору.

Пунктом 1.2. Кредитного договору встановлено, що кредит надається Позичальнику строком від 22 травня 2007 року по 22 травня 2032 року, з виплатою 11,99 відсотків річних.

Відповідно до п. 4.1. Кредитного договору, Позичальник зобов`язується погашати заборгованість по кредиту рівними частинами в сумі 225 доларів США щомісяця до 10 числа наступного місяця.

Відповідач, в порушення умов договору, не виконував взятих на себе обов`язків. Внаслідок невиконання умов договору у відповідача утворилася заборгованість в розмірі 70990 доларів США.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22.07.2009 року у справі №2-462/10 стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №2426-003/07Р від 22.05.2007 року в розмірі 70990 доларів США.

З метою забезпечення єдності судової практики у спірних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц сформувала висновок, відповідно до якого якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст. 1050 ЦК України.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

У цьому разі положення абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від попереднього висновку і підтвердила його актуальність для спірних правовідносин.

Разом з тим, права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах підлягають захисту згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 28.03.2018 року №444/9519/12, та від 04.07.2018 року всправі №14-154цс18, Верховний Суд в постанові від 13.02.2019 року, справа №489/3495/16-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд першої інстанції правильно врахував наведені висновки Верховного Суду при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Отже, зі зверненням з вимогою про дострокове повернення кредиту в повному обсязі в 2010 році, позивач реалізував своє право на дострокове пред`явлення вимоги до ОСОБА_3 відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії кредитного договору, а тому в нього припинилося право нараховувати проценти та пеню за кредитним договором після закінчення строку його дії у 2010 році.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є правильним.

З огляду на викладене, безпідставними є доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для стягнення донарахованих процентів і пені за період з 01 лютого 2011 року по 31 березня 2019 року.

За наведеного вище підлягають відхиленню доводи апеляційної скарги про правомірність позовних вимог з посиланням на попередньо напрацьовані судовою практикою висновки про застосування норм права у спірних правовідносинах, викладені в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року в справі №6-157цс16.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом першим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.

Відповіднодо ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Правекс-Банк» залишити без задоволення.

Рішення рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 березня 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.