Справа № 127/1092/20
Провадження № 22-ц/801/265/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2021 рокуСправа № 127/1092/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Сичука М. М. від 11 листопада 2020 року (дата складення повного тексту рішення відповідає даті його ухвалення),

встановив:

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, вказуючи, що 08 грудня 2016 року, приблизно об 11 год. 20 хв. на перехресті вул. Андрія Первозванного вул. 600-річчя в м. Вінниці водій ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ-21703», державний номер НОМЕР_1 , не дотримався безпечної дистанції та безпечного інтервалу, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем «Opel Combo», державний номер НОМЕР_2 , яким керував він, що призвело до пошкоджень транспортних засобів.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) та призначено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 340 грн 00 к. на користь держави.

Відповідно до висновку судової транспортнотрасолігічної та автотоварнознавчої експертизи № 3629/3670/18-21 від 05 липня 2019 року, проведеної за ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області в цивільній справі за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості Вінницьким відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (далі КНДІСЕ) матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля «Opel Combo», державний номер НОМЕР_2 , відповідно до тих технічних пошкоджень, які вказані у матеріалах справи, складає 44176 грн 35 к.

Внаслідок пошкодження в дорожньо-транспортній пригоді (далі ДТП) автомобіля він зазнав моральних страждань, зокрема через неможливість вести усталений (звичний) спосіб життя, необхідність докладати додаткових зусиль для його відновлення.

Просив стягнути з ОСОБА_2 44176 грн 35 к. у відшкодування майнової шкоди та 5000 грн 00 к. у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 11 листопада 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 37419 грн 11 к. в якості відшкодування матеріальної шкоди та 5000 грн 00 к. в якості відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про судові витрати у справі.

Суд першої інстанції виходив з того, що вина ОСОБА_2 у скоєнні ДТП встановлена постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2016 року, розмір матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок ДТП, відповідно до висновку транспортно-трасологічної та авто-товарознавчої експертизи № 3629/3670/18-21, складеного 05 липня 2019 року експертом Вінницького відділення КНДІСЕ, на дату пригоди становив 37562 грн 12 к., 29 червня 2017 року Акціонерне товариство «Страхова компанія «Євроінс Україна»» (далі АТ «СК «Євроінс Україна»») сплатило ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 143 грн 01 к., а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця між розміром шкоди та отриманим страховим відшкодуванням.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд зазначив, що внаслідок ДТП ОСОБА_1 зазнав моральних страждань у виді стресу, було порушено його нормальний спосіб життя через пошкодження власного майна, вважав розумним і справедливим розміром відшкодування моральної шкоди розмір, визначений позивачем у 5000 грн 00 к.

Суд визнав поважною причину пропущення ОСОБА_1 строку позовної давності, зокрема те, що в період з 2018 року по листопад 2019 року тривав розгляд цивільної справи за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, пені та процентів за виконані ремонтні роботи по відновленню транспортного засобу. 20 листопада 2019 року позивач уклав договір про надання правничої допомоги з адвокатом Мосіним М. І. і в грудні 2019 року подав позов до суду. 10 грудня 2019 року була винесена ухвала про залишення позову без руху, а 24 грудня 2019 року позовна заява повернута позивачеві. ІНФОРМАЦІЯ_1 адвокат Мосін М. І. помер. 14 січня 2020 року ОСОБА_1 уклав договір з іншим адвокатом і 16 січня 2020 року було подано цей позов.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення скасувати і ухвалити нове про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що його цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану третім особам власником наземного транспортного засобу, була застрахована АТ «СК «Євроінс Україна»», розмір матеріального збитку не перевищував розміру установленої договором страхування страхової суми, а тому підстав для стягнення різниці між виплаченою страховиком сумою та установленим експертом розміром матеріальної шкоди з нього, як особи, винної у скоєнні ДТП, не було.

Вказував, що зазначений у висновку експерта розмір матеріальної шкоди, завданої пошкодженням автомобіля «Opel Combo», державний номер НОМЕР_2 , суперечить установленим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 листопада 2019 року, яке набрало законної сили, обставинам.

Також зазначав, що суд першої інстанції не мав підстав визнавати поважними причини пропущення строку позовної давності, який має обчислюватись із моменту ДТП, оскільки об`єктивних перешкод, які б унеможливлювали звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом не існувало.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без мін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до обставин справи та норм матеріального права, які регулюють правовідносини сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Суд установив, що ОСОБА_1 є власником автомобіля «Opel Combo», державний номер НОМЕР_2 .

08 грудня 2016 року, приблизно об 11 год. 20 хв. на перехресті вул. Андрія Первозванного вул. 600-річчя в м. Вінниці водій ОСОБА_2 , в порушення вимог пункту 13.1 Правил дорожнього руху України, керуючи автомобілем «ВАЗ 21703», державний номер НОМЕР_1 , не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем «Opel Combo», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , що призвело до пошкодження транспортних засобів.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та призначено йому адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн 00 к. на користь держави.

Відповідно до довідки № 100031 про ДТП транспортний засіб «ВАЗ 21703», державний номер НОМЕР_1 , належить на праві власності ОСОБА_4 , під час ДТП за кермом перебував водій ОСОБА_2 .

Цивільно-правова відповідальність перед третіми особами ОСОБА_4 як власника наземного транспортного засобу застрахована АТ «СК «Євроінс Україна».

29 червня 2017 року АТ «СК «Євроінс Україна» сплатило страхове відшкодування ОСОБА_5 в сумі 143 грн 01 к.

Як видно зі страхового акту № 409-20/17/91 від 27 червня 2017 року страхова сума становила 100000 грн 00 к. (а. с. 10).

Рішенням Вінницького міського суду від 26 листопада 2019 року відмовлено у позові фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за виконані роботи з відновлювального ремонту автомобіля «Opel Combo», державний номер НОМЕР_2 , в розмірі 109050 грн 00 к.

Зі змісту цього рішення видно, що фізична особа підприємець ОСОБА_7 вимагав стягнути з ОСОБА_1 кошти за роботи по технічному обслуговуванню, а також проведений відновлювальний ремонт його автомобіля після ДТП. Тобто, станом на час ухвалення рішення автомобіль позивача вже був відремонтований.

Згідно з частинами першою другою статті 1187 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Частиною першою статті 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з статтею 3 Закону обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Отже, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Саме такий висновок щодо застосування цих норм матеріального права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц (пункт 73), а тому, оскільки заявлений до відшкодування розмір матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_1 внаслідок ДТП, не перевищував встановленої договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів суми страхового відшкодування, суд першої інстанції не мав підстав покладати відповідальність за майнову шкоду, завдану внаслідок ДТП, на відповідача, як завдавача шкоди.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на непослідовність позиції позивача, який отримавши страхове відшкодування в розмірі 143 грн 01 к. не заперечував розрахунку суми страхового відшкодування, здійсненого страховиком. Натомість до ОСОБА_2 пред`явив позов на суму, яка була визначена висновком експерта в іншій справі, за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до нього про стягнення заборгованості за виконані роботи, якому у позові було відмовлено через недоведеність позовних вимог.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Отже, за змістом цієї норми у взаємозв`язку із нормами статтей 1166, 1187 ЦК України у разі, якщо потерпіла внаслідок ДТП особа відновила своє порушене право самостійно, зокрема шляхом відновлення власного автомобіля, то відшкодуванню підлягають реально понесені на таке відновлення витрати, доведення яких в силу приписів частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України покладається на позивача.

Відтак висновок транспортно-трасологічної та авто-товарознавчої експертизи № 3629/3670/18-21 від 05 липня 2019 року не може бути визнаний належними (такими, що містять інформацію щодо предмета доказування, частина перша статті 77 ЦПК України) доказом розміру матеріального збитку, тому що не відображає реально понесених позивачем витрат на відновлення автомобіля.

Оскільки у позовній заяві ОСОБА_1 на обґрунтування моральної шкоди посилався лише на обставини щодо пошкодження його майна, тобто ця вимоги є похідною від вимоги про відшкодування майнової шкоди, то вона також задоволенню не підлягає, тому що визначити розмір відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок пошкодження майна, без визначення збитків, завданих таким пошкодженням не можливо.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2020 року скасувати.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , номер картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , номер картки платника податків НОМЕР_4 ) 1262 (одну тисячу двісті шістдесят дві) грн 00к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета