Номер провадження: 22-ц/813/3270/21
Номер справи місцевого суду: 522/4295/16-ц
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , Одеської міської ради, ОСОБА_14 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Науменко А.В., повний текст рішення виготовлений20 грудня 2018 року, -

встановив:

У березні 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом до Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, третя особа Департамент комунальної власності Одеської міської ради про скасування та визнання незаконним рішення та свідоцтва на право власності та визнання права власності на допоміжне приміщення, в яком уз урахуванням уточнених позовних вимог просили визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Одеської міської ради 29.06.2005 р. № 234 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси» в частині, реєстрації прав ОМР на нежитлове підвальне приміщення літ. 1 площею 118,2 кв.м., що розташоване в будинку АДРЕСА_1 ; визнати незаконним та скасувати Свідоцтво Серія ЯЯЯ № 295429 від 22 лютого 2006 виданого на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.06.2005 р. № 234 на право власності на нежитлове приміщення - підвал площею 118,2 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , видане Одеській міській раді, а також визнати за позивачами право власності на підвальне приміщення літ. І площею 118,2 кв.м., що розташоване в будинку АДРЕСА_1 у рівних частках.

В обґрунтування свого позову зазначили, що вони є власниками квартир у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 . Зазначений будинок також складається з допоміжного приміщення підвалу, площею 118,2 кв.м.

Згідно відповіді Департамент комунальної власності Одеської міської ради позивачі дізнались про те, що зазначене підвальне приміщення належить Одеської міської ради.

Вважають цей факт неправомірним та таким що порушує право власності позивачів, тому просили суд позовні вимоги задовольнити.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2018 року позов задоволений частково. Визнано незаконним та скасоване рішення виконавчого комітету Одеської міської ради 29.06.2005 р. № 234 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси» в частині, реєстрації прав ОМР на нежитлове підвальне приміщення літ. 1 площею 118,2 кв.м., що розташоване в будинку АДРЕСА_1 . Визнано незаконним та скасоване свідоцтво Серія НОМЕР_1 від 22 лютого 2006 виданого на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.06.2005 р. № 234 на право власності на нежитлове приміщення - підвал площею 118,2 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , видане Одеській міській раді. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з заочним рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволені позову, ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про визнання права власності, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 зазначив, що позивачі на законних підставах мають право на судовий захист свого права та задоволення позовної вимоги про визнання за позивачами права власності на підвальне приміщення.

Не погодившись з заочним рішенням суду, Одеська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині задоволення позову скасувати, ухвалити в цій частині нове, яким відмовити у задоволені позову в цій частині, в інший частині залишити без змін, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, недоведеність висновків обставинам справи, а також порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги Одеська міська рада зазначила, що в основу судового рішення покладено два документа: висновок №6425 від 06.11.2015 року будівельно-технічного дослідження підвального приміщення площею 118,2 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 та висновок експерта №17-2507 судової будівельно-технічної експертиз, проте наявні експертні висновки не встановлюють до яких саме приміщень допоміжних чи нежитлових слід віднести спірне приміщення.

Не погодившись з заочним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову, ОСОБА_14 , сторона, яка не приймала участі у розгляді справи, однак вважає, що оскаржуваним рішенням суду порушені його права, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позов позивачів з урахуванням позицій ОСОБА_14 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_14 зазначає, що оскаржуване рішення вирішує питання щодо його прав, інтересів та обов`язків, як співвласника, оскільки він, як власник квартири АДРЕСА_2 .

У своєму відзиві на апеляційну скаргу Одеської міської ради, ОСОБА_1 , представник позивачів зазначає, що посилання в апеляційній скарзі на те, що спірне приміщення має статус саме допоміжного та є спільною власністю всіх мешканців будинку є необґрунтованими та не підтверджені відповідними доказами.

Сторони про розгляд справи на 17 лютого 2021 року сповіщені належним чином (а.с.72-89 т. 3).

Від ОСОБА_1 , представника позивачів до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність (а.с.103-105 т. 3).

Від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 17 лютого 2021 рокудо суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що діють карантинні обмеження з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби «СОVІD-19» (а.с. 100-102 т. 3).

Вирішуючи питання про слухання справи у відсутності учасників справи, колегія суддів залишає клопотання про відкладення розгляду справи без задоволення з наступних підстав.

У відповідності до п. 1 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду від 16.10.2020 року (зі змінами), тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинено їх допуск до залів судових засідань.

Також у відповідності до п. 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду, апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст.369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.Подання учасником справи клопотання про відкладення розгляду справи, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними, є підставою для відкладення розгляду справи.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» не було запроваджено змін до ст.371 ЦПК України щодо строків розгляду апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що цивільна справа в суді апеляційної інстанції перебуває з квітня 2019 року, учасники справи були повідомлені про час і місце судового засідання.

Учасники справи з клопотаннями про можливість взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, зокрема, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, враховуючи приписи ст. 212 ЦПК України, не зверталися.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, з урахуванням строку перебування справи у провадженні суду, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Зважаючи на зміст апеляційної скарги та судового рішення, що оскаржується, з врахуванням обставин даної справи, її складності, та, що явка до апеляційного суду є необов`язковою, з врахуванням того, що сторони з клопотаннями про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, в т.ч. і поза межами суду не зверталися, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим, колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (15 березня 2021 року).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, відзиву на апеляційну скаргу Одеської міської ради, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 06 липня 1993 року ОСОБА_11 та членам його сім`ї ОСОБА_15 та ОСОБА_12 належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_3 , право власності на яку набуто в порядку приватизації відповідно до Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 18 т.1).

В подальшому рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2007 року 1/3 частина квартири, яка належала ОСОБА_15 в порядку спадкування була визнано в рівних частках за ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (а.с. 20 т. 1).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 25 липня 1997 року ОСОБА_1 та членам його сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_16 , ОСОБА_4 належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_4 , право власності на яку набуто в порядку приватизації відповідно до Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 21 т.1).

ОСОБА_1 свою 1/4 частку квартири АДРЕСА_5 на підставі договору дарування подарував ОСОБА_3 (а.с. 22 т. 1).

ОСОБА_5 є власником 908/1000 частин квартири АДРЕСА_6 , на підставі договору дарування, укладеним 17.03.2014 року (а.с. 23 т. 1).

ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в рівних частках є власниками квартири АДРЕСА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.2003 року (а.с. 24 т. 1).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 30 березня 1994 року ОСОБА_17 та членам його сім`ї ОСОБА_13 належить на праві спільної сумісної власності 184/000 квартири АДРЕСА_8 , право власності на яку набуто в порядку приватизації відповідно до Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 25 т.1).

Відповідно до копії технічного паспорта на житловий будинок, розташований за АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 10.10. 2003 року, вказана будівля має підвал площею 118,2 кв.м. (а.с. 125-126 т. 1).

Власником нежитлових підвальних приміщень, загальною площею 118,2 кв.м. є територіальна громада в особі Одеської міської ради, що підтверджується свідоцтвом про право власності виданим виконкомом Одеської міської ради від 22 лютого 2006 року (а.с. 93 т. 1).

Відповідно до висновку № 5425 будівельно-технічного дослідження спірного підвального приміщення проведеної Одеським науково-дослідницьким інститутом судових експертиз в підвальному приміщенні І площею 118,2 кв.м., розташовані інженерні комунікації: трубопроводи водопостачання та каналізації, які призначені для обслуговування цього будинку. Зазначене приміщення є допоміжним приміщенням для обслуговування будинку.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз від 12.07.2018 року № 17-2507 встановлено, що в приміщенні літ. «І» площею 118,2 кв.м., розташоване в будинку АДРЕСА_1 виявлено інженерні комунікації.

У відповідності з додатками Б ДБН В.2.2-15-2005 «Будівлі і споруду. Житлові будівлі Основні положення`дане підвальне приміщення є нежитловим допоміжним приміщенням для обслуговування цього будинку.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про скасування та визнання незаконним рішення та свідоцтва на право власності та визнання права власності на допоміжне приміщення від 11.03.2016 року, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», - «допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення».

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Судом вірно встановлено, що у позивачів є підстави правомірно володіти, користуватись та розпоряджатись спірним нерухомим майном - допоміжним приміщенням для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку, однак фактичним власником підвального приміщення є Одеська міська рада, право власності якої підтверджується Свідоцтвом Серія ЯЯЯ № 295429 від 22 лютого 2006 року виданого на підставі Рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.06.2005 р. № 234.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України № 1-2/2004 від 02.03.2004 р. у справі за Конституційним зверненням ОСОБА_18 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) співвласники багатоквартирного будинку є співвласниками його допоміжних приміщень (горища, підвалу та ін.). П. 1.1. резолютивної частини даного рішення проголошує, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, комори, горища, колясочні тощо) передаються безоплатно у спільну усність громадян одночасно з приватизацією (набуття права власності) ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення будь-яких додаткових дій.

Згідно із п. 1.2. вказаного рішення власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

Таким чином, приміщення підвалу І площею 118,2 кв.м. є загальною спільною власністю мешканців будинку АДРЕСА_1 .

Згідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Статтею 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» передбачено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні шахти та інші технічні приміщення). Віднесення приміщень, в тому числі підвалів, де розташоване технічне обладнання будинку, до поміжних приміщень, передбачалось і наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 квітня 1996 р. 28/389 «Про затвердження Типового статуту об`єднання (товариства) співвласників багатоквартирного будинку» (втратив чинність на підставі наказу Державного комітету з питань житлово-комунального господарства № 189/2040 від 17 листопада 2003 року) та наказом Держжитлокомунгоспу України від 27 серпня 2003 р. № 141 про затвердження нового Типового статуту об`єднання співвласників багатоквартирного будинку та Типового договору відносин власників житлових і нежитлових приміщень та управителя.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позов ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про скасування та визнання незаконним рішення та свідоцтва на право власності та визнання права власності на допоміжне приміщення від 11.03.2016 року є обґрунтованим і підтвердженим належним чином.

З урахуванням викладеного, суд прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Одеської міської ради та в частині визнання незаконним та скасування свідоцтва.

Щодо вимоги про визнання за позивачами права власності на спірне підвальне приміщення, судом вірно зазначено, що вказана вимога судом не підлягає задоволенню, оскільки право власності на допоміжне приміщення встановлене законом, а підтвердження цього права власності на допоміжне приміщення будинку не потребує додаткових дій.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про те, що позивачі на законних підставах мають право на судовий захист свого права та задоволення позовної вимоги про визнання за позивачами права власності на підвальне приміщення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки право власності на допоміжне приміщення врегульовано чинним законодавством, про що було зазначено судом.

Доводи апеляційної скарги Одеської міської ради про те, що експертні висновки не встановлюють до яких саме приміщень допоміжних чи нежитлових слід віднести спірне приміщення є необґрунтованими, оскільки як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, в спірному підвальному приміщенні проходять комунікації, які необхідні для обслуговування будинку. З матеріалів також вбачається, що підвал є єдиним приміщенням, будь-яка частка з цього приміщення, в якому проходять комунікації не виділена, приміщення є нежитловим з допоміжним приміщенням.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_14 про те, що оскаржуване рішення вирішує питання щодо його прав, інтересів та обов`язків, як співвласника є безпідставними, так як судове рішення не порушує його права у користуванні приміщенням підвалу, оскільки в задоволенні позову в частині визнання права власності було відмовлено.

Вказані доводи апеляційних скарг зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянтів із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначають апелянти.

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційних скарг є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційні скарги і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Одеської міської ради залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_14 залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2018 року залишити без змін.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 в дохід держави судовий збір у розмірі 4 323 гривні 80 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 15 березня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ Т.В. Цюра