ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6154/21 Справа № 201/4943/17 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Усик А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є опікуном недієздатної племінниці - ОСОБА_2 (інвалід II групи з дитинства), на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 серпня 2015 року.

У лютому 2017 року позивач отримала від Деснянського районного суду м. Києва копію позову ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 06 грудня 2013 року. З позову вбачається, що ОСОБА_2 уклала з вказаним банком договір б/н від 06 грудня 201З року та отримала кредит у розмірі 18300 грн.. У зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань за договором банк звернувся до суду із вказаним позовом. Проте ОСОБА_2 за станом свого здоров`я при укладенні договору не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки страждає на стійке психічне захворювання; перебуває на обліку у психоневрологічному диспансері. Саме через психічну хворобу рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року у справі № 754/9591/14-ц вона визнана недієздатною.

Таким чином, оспорюваний договір позивач вважає недійсним, оскільки останній укладений всупереч волі та загальним засадам ЦК України. Просила суд визнати недійсним вказаний договір кредиту, задовольнивши позов в повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір б/н від 06 грудня 2013 року, укладений між ОСОБА_2 і Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк».

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в сумі 640 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду, як законне та обґрунтоване, на його думку, залишити без змін з огляду на безпідставність доводів апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є опікуном недієздатної племінниці - ОСОБА_2 (інвалід II групи з дитинства), на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 серпня 2015 року.

У лютому 2017 року позивач отримала від Деснянського районного суду м. Києва копію позову ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 06 грудня 2013 року. З позову вбачається, що ОСОБА_2 уклала з вказаним банком договір б/н від 06 грудня 2013 року та отримала кредит у розмірі 18 300 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року у справі № 754/9591/14-ц ОСОБА_2 визнана недієздатною.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 383 від 17 вересня 2020 року ОСОБА_2 , 1984 року народження, на момент укладання кредитного договору б/н від 06 грудня 2013 року виявляла ознаки психічного розладу, не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Цією експертизою, призначеною за клопотанням сторони позивача при розгляді даної цивільної справи, повністю підтверджено висновки експертного дослідження стосовно такого стану здоров`я ОСОБА_2 і призначення ОСОБА_1 опікуном недієздатної племінниці - ОСОБА_2 (інвалід II групи з дитинства), на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 серпня 2015 року. Саме через психічну хворобу рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року у справі № 754/9591/14-ц ОСОБА_2 визнана недієздатною.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно виходив з того, що оспорюваний позивачкою кредитний договір від 06 грудня 2013 року було укладено відповідачем з особою, яка на той час виявляла ознаки психічного розладу, не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, а пізніше була визнана рішенням суду недієздатною, а тому не могла укладати такий договір в силу наведених обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Вказаних вимог при укладенні кредитного договору сторонами дотримано не було.

Посилання апеляційної скарги банку на ненадання йому для ознайомлення документів медичного характеру відносно ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки такі не є доказами у справі, судом вони не досліджувались, оцінка їм не надавалась. Ці матеріали були витребувані судом та надані експерту у порядку ст. 107 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги банку про те, що у справі необхідно провести повторну психіатричну експертизу є безпідставними.

Так, банком не доведено наявність підстав для призначення повторної експертизи, їх доводи та позиція зводяться до незгоди із висновком експерта. У той же час у скарзі зазначається про бажання відповідача перевірити висновок експерта, що не передбачено ЦПК України. Апелянт не зазначив у чому конкретно полягає неповнота та/або необґрунтованість висновку, яким матеріалам справи він суперечить. Зауважень щодо проведеного експертами дослідження, обстеження ОСОБА_2 методик, застосованих при цьому, апелянт не надає.

Відповідно до ч. 2 ст. 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Апеляційний суд приходить до висновку, що висновок експерта не суперечить іншим матеріалам справи та не викликає сумніви в його правильності, а тому відсутні підстави для призначення повторної експертизи.

Висновком експерта від 17.09.2020 року, чітко встановлено, що ОСОБА_2 на момент укладення кредитного договору від 06.12.2013 виявляла ознаки психічного розладу у вигляді легкої розумової відсталості, внаслідок чого вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Інші доводи апеляційної скарги АТ КБ ПриватБанк колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко