Справа № 369/6706/19
Провадження № 2/369/1079/21
РІШЕННЯ

Іменем України

13.05.2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді: Волчка А.Я.,

при секретарі Миголь А.А.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , третя особа: Києво-Святошинська державна адміністрація Київської області як орган опіки та піклування про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 15 квітня 2015 року, посвідченого Федотовою О.В. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області вона є власником квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

15.01.2018 року дочка позивача відповідачка по справі ОСОБА_3 за згодою позивача була зареєстрована на даній житловій площі, в квартирі АДРЕСА_2 .

23.11.2018 року відповідачка без відома та згоди позивача зареєструвала в квартирі і свою малолітню дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В квартирі позивач не проживала, так як цю квартиру фактично купила для свого сина. Відповідачка скористалась цим та стала проживати в цій квартирі, не сплачуючи навіть комунальні послуги, тому виникла заборгованість, поселяла в квартиру жінок та співмешканця без згоди позивача.

05.11.2018 року виселилась із квартири разом із дочкою, забравши всі свої речі. Квартиру вона звільнила добровільно, залишивши борги по оплаті.

Тому позивач просила суд усунути ОСОБА_1 , перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом: визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; зняти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 .

Відповідачем було подано до суду відзив згідно якого вона просила у вимогах позову відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали та просили його задовольнити.

Відповідач та її представник проти вимог позову заперечували та просили в позові відмовити.

Третя особа: Києво-Святошинська державна адміністрація Київської області як орган опіки та піклування надіслала до суду лист згідно якого просила розгляд справи провести у їх відсутності відповідно до вимог чинного законодавства.

Суд заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази, проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, дійшов до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, на підставі договору купівлі-продажу від 15 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О.В. ОСОБА_1 є власником квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Згідно довідки форми 3 виданої Виконавчим комітетом Білогородської сільської ради від 10.05.2019 року № 528, за даною адресою також зареєстровані донька позивача ОСОБА_3 та онучка ОСОБА_5 .

Згідно довідок ТВО голови ОСББ «Радужний-79» від 15 грудня 2018, 20 лютого 2019 року, 08 травня 2019 року зазначено що ОСОБА_3 , з 05.11.2018 року за місцем реєстрації в АДРЕСА_1 не проживає.

Згідно актів обстеження складених депутатом Білогородської сільської ради від 21.01.2019 року, 05.04.2019 року. 08.05.2019 року, 15.05.2019 року, вбачається що ОСОБА_3 не проживає за адресою АДРЕСА_1 починаючи з 5 листопада 2016 року.

Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

В ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

П. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначає що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Стаття 405 ЦК України передбачає що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зазначено, що органом реєстрації є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Частиною першою статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання є, зокрема, судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, відповідно до зазначеної норми зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи те, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_3 та її неповнолітня донька ОСОБА_5 втратили право користування жилим приміщенням, добровільно залишивши жиле приміщення і без поважних причин в ньому не проживаючи більше року, що відповідно до вимог ст. 405 ЦК України дає суду підстави визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі за адресою АДРЕСА_1 .

Суд відхиляє доводи відзиву щодо неможливості визнання неповнолітньої ОСОБА_5 такою що втратила право користування житловим приміщення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Тлумачення цієї норми права приводить до висновку, що право члена сім`ї власника житла на користування ним є похідними від права власності на це житло його власника. Із припиненням права користування житловим приміщенням у члена сім`ї власника, малолітні та/або неповнолітні діти члена сім`ї власника житла також втрачають право користування цим житлом.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову.

Керуючись ст. 15,16, 321, 379, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 76-81, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України , -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 , перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Зняти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 .

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Повний текст рішення суду складено 17.05.2021 року

Суддя: А.Я. Волчко