ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/4740/20
провадження № 2/753/765/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"09" червня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді Сирбул О.Ф.
за участю секретаря - Лаптєвої Ю.М.
представника позивача - ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання майна особистою власністю, -
У березні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом до відповідача ОСОБА_3 про поділ майна.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що в період шлюбу ним було придбано автомобіль за його особисті кошти, проте право власності було зареєстроване за відповідачем по справі, як дружиною.
Враховуючи, що для придбання автомобіля витрачено лише особисті кошти позивача, останній просив визнати за ним право власності на автомобіль.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10.04.2020 відкрито провадження у даній справі та постановлено провести розгляд даної справи в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12.11.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту позовної заяви, проти постановлення заочного рішення не заперечував.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, повідомлялась судом про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток за адресою місця реєстрації, тобто судом вживались необхідні та можливі дії для повідомлення сторони про розгляд справи.
Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Зі змісту п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11.04.2011 у справі «Жук проти України», яке підлягає застосуванню відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11.09.1997, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України в разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, яканалежним чином повідомлена, і від якої не надійшло повідомлення про причини неявки, у разі не подання відповідачем відзиву, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Таким чином, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України за згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Враховуючи те, що відповідач належним чином повідомлена про розгляд справи, однак своїм правом брати участь в судовому засіданні не скористалась, в судове засідання не з`явилась без поважних причин, відзиву на позовну заяву не подала, а тому судом розгляд справи проводиться на підставі поданих позивачем доказів та обґрунтувань та проводить заочний розгляд справи.
Вивчивши матеріали справи, судом надано оцінку кожній обставині та поданому доказу, повно та всебічно досліджено всі обставини справи, керуючись внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що 23 лютого 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб.
22 липня 2017 року за час перебування у шлюбі сторонами придбано майно автомобіль марки BMW 228I XDRIVE д.н.з. НОМЕР_1 , право власності на який зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 .
25 липня 2019 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано.
За загальним правилом ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Так, у відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Верховним Судом України у постанові від 07.12.2016 прийнятій у справі №370/443/13ц вказано, що статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
На підтвердження обставин справи позивач вказав, що 13.08.2016 він, як обдаровуваний прийняв в дар від ОСОБА_4 , як дарувальника за договором дарування трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до пунктів 1-4 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".
Верховний Суд у постанові від 12.02.2020 у справі № 725/1776/18 вказав, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Презумпцію спільності майна можуть спростувати докази про: 1) придбання речі до шлюбу; 2) придбання речі на кошти, які належали позивачеві особисто (подарунок батьків, одержання відшкодування за моральну шкоду тощо); 3) придбання речі за рахунок коштів, одержаних від продажу особистого майна;4) придбання речі в період окремого проживання за власні кошти.
21 липня 2017 року позивачем ОСОБА_2 здійснено продаж подарованої йому квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири за 2 600 551,00 грн.
22 липня 2017 року за кошти виручені від продажу квартир АДРЕСА_1 , придбано автомобіль марки BMW 228I XDRIVE, право власності на який зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.
КЦС ВС у постанові від 24 березня 2020 року у справі № 367/3800/14- ц зазначає, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Верховний Суд у рішенні від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц вказав, що в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
З огляду на вищенаведене вбачається, що автомобіль марки BMW 228I XDRIVE, є приватною власністю позивача та придбаний за особисті кошти.
Таким чином, з огляду на факт отримання грошових коштів від продажу особистого майна позивача, суд приходить до висновку, що для придбання спірного автомобіля марки BMW 228I XDRIVE використано особисті кошти позивача ОСОБА_2 , що спростовує презумпцію режиму спільного сумісного майна.
Відповідачем не надано жодних доказів на спростування позиції позивача стосовно джерела походження коштів.
Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
З огляду на вищенаведене, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 знайшли своє підтвердження в досліджених в судовому засіданні доказах, а тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Судові витрати стягнути з відповідача відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 57, 60 СК України, ст. ст. 316, 321 ЦК України, ст.ст. 10, 12,76, 81, 141, 265, 268, 280-289 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання майна особистою власністю - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на автомобіль марки BMW 2281 XDRIVE загальний легковий, 2016 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 872 (одна тисяча вісімсот сімдесят дві) гривні 79 копійок.
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд-якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя: