Справа № 204/6360/18
Провадження № 2/204/26/21 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
__________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2021 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Зайченко О.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю представника відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив: поділити спільне майно подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; виділити у власність ОСОБА_3 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; виділити у власність ОСОБА_4 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що позивачем та відповідачем 20 січня 2007 року було зареєстровано шлюб, актовий запис № 09, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області було видане свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 . Від шлюбу сторони мають одну неповнолітню дитину - дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 14 вересня 2012 року, перебуваючи у шлюбі, сторони придбали нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . Власником зазначеної квартири є відповідачка, але вона була придбана за спільні кошти і являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто позивача та відповідача. Згодом рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2017 року по справі № 204/3826/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 раніше зареєстрований шлюб між сторонами було розірвано. Звертає увагу суду на те, що 02 травня 2018 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було видано судовий наказ про стягнення аліментів з позивача на утримання дитини, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Також вважає за необхідне повідомити, що матеріальну допомогу доньці він завжди надавав, життям та вихованням доньки переймається та цікавиться.

Відповідачкою було подано відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вищезазначеного вказала, що спірна квартира не належить до спільної сумісної власності подружжя, так як вона була придбана за грошові кошти, які належали відповідачці на праві особистої приватної власності. Так, 04.09.2012 р. її батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подарували їй на купівлю квартири грошові кошти в загальній сумі 260 000 гривень. Подаровані грошові кошти її батько ОСОБА_6 отримав у позику у ОСОБА_8 за договором позики від 03.09.2012 р. Зазначає, що грошових коштів на купівлю квартири у сторін не було, а тому її батьки, розуміючи, що їй важко з маленькою дитиною мешкати у найманому житлі, вирішили купити для неї квартиру. Батьки домовились зі ОСОБА_8 про позику грошових коштів на купівлю квартири і планували купити квартиру на своє ім`я (бути покупцями за договором купівлі-продажу). Але ж ОСОБА_3 , з яким відповідачка тоді ще перебувала у шлюбі, дізнавшись про це, влаштував їй скандал та поставив умову: або квартиру її батьки оформлюють на відповідачку і він, як мій чоловік, відчуває себе в ній справжнім господарем, незалежним від волі її батьків; або він розлучається з відповідачкою і вона та донька більш ніколи його не побачать. Батьки знали, що відповідачка кохає свого чоловіка, не бажали провокувати їх розлучення та залишати онуку без батька, а тому, попередньо проконсультувавшись з юристом, подарували особисто відповідачці грошові кошти на купівлю квартиру та не стали заперечувати проти того, щоб квартира була оформлена на її ім`я. Той факт, що джерелом набуття спірної квартири були її особисті, а не спільні сумісні грошові кошти, а позивач ОСОБА_3 в купівлю квартири будь-яких особистих грошей не вкладав, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про поділ квартири.

Позивачем було надано відповідь на відзив, в якій він вказав, що іцнформація викладена відповідачем у відзиві на позовну заяву, а саме те, що квартира була придбана за грошові кошти які належать ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності не відповідають дійсним обставинам справи. На той час ми з ОСОБА_4 жили однією дружною родиною, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, тому про той факт, що їй батьки по договору дарування подарували на купівлю квартири грошові кошти в загальній сумі 260 000,00 гривень не міг не довестись до його відома. Позивач вперше чує та бачить договір дарування, укладений в м. Енергодарі 04 вересня 2012 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 та договір позики, укладений в м. Енергодар 03 вересня 2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , що викликає сумніви у дійсності їх укладання та існування взагалі та наштовхує на думку, що вони були укладені зараз з метою вплинути на розділ спільнонажитого майна. Після шлюбу в 2007 році сторони почали разом відкладати грошові кошти на купівлю квартири, з 2011 року, коли ОСОБА_4 була вагітною, а потім перебувала у декретній відпустці, вони активно разом відкладали останні кошти, оскільки розуміли, що з маленькою дитиною їм потрібна своя квартира. Їм дійсно не вистачало певної суми грошових коштів, які позивач позичив у свого знайомого, тому факт того, що відповідачу була подарована вся сума на купівлю квартири не відповідає дійсності. Враховуючи той факт, що позивач позичав грошові кошти, відкладав заробітну плату поки дружина була в декретній відпустці, все одно вважає, що це були їх спільні кошти і вони разом придбали квартиру. Оскільки вони разом у шлюбі зібрали необхідну суму коштів на купівлю квартири, то виникає питання: якщо Відповідачу дійсно були подаровані грошові кошти в загальній сумі 260 000,00 гривень, які вони не витратили на купівлю квартиру і які позивач в очі не бачив, куди Відповідач їх витратила, на власні потреби? Якщо так, то це зовсім не відноситься до суті справи. Також обвинувачення Відповідача, що Позивач не сплачує ані в добровільному, ані в примусовому порядку жодної копійки на утримання доньки є безпідставними, оскільки він завжди допомагав дитині матеріально - надаючи грошові кошти, купуючи іграшки та інше. Часом Відповідач всіляко чинить перешкоди його спілкуванню з дитиною та він все одно намагається кожні вихідні брати її на прогулянку та проводити з нею час.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовну заяву та просив її задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовної заяви.

Вислухавши сторони, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі по наступним підставам.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У судовому засіданні було встановлено, що 20 січня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (до шлюбу ОСОБА_4 ) уклали шлюб відділі реєстрації актів цивільного стану Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області, про що було складено відповідний актовий запис № 09 від 20.01.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1 , виданим 20.01.2007 року (а.с. 8).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2017 року у цивільній справі № 204/3826/17, яке скасоване не було та набрало законної сили 13.10.2017 року, шлюб між ними був розірваний. З вищевказаним рішенням суду можна ознайомитись у відкритому доступі на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень за наступними посиланнями: https://reyestr.court.gov.ua/Review/69235549.

При цьому, судом було встановлено, що за час шлюбу подружжям було придбане нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 10-11).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Аналогічні положення має ч. 3 ст. 368 ЦК України, згідно якої - майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

В свою чергу, відповідач стверджує, що вищевказана квартира є її особистою власністю, оскільки кошти, за які придбана ця квартира, були її особистою приватною власністю. Зокрема ці кошти були подаровані їй її батьками за договором дарування від 04.09.2012 року, укладеним в м. Енергодарі між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_4 . А її батько, ОСОБА_6 , взяв ці кошти в борг у ОСОБА_8 на підставі договору займу від 03.09.2012 року, укладеного в м. Енергодарі між ОСОБА_6 і ОСОБА_8 . Вищевказане підтвердили в судовому засіданні свідки: батьки відповідачки - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також ОСОБА_8 .

Крім цього, свідок ОСОБА_10 вказала, що знає дану сім`ю досить тривалий час і оскільки у неї є юридична освіта, сторона відповідачів зверталася до неї за консультацією стосовно покупки квартири. Вона рекомендувала оформити на батька відповідачки, втім оскільки позивач заперечував проти цього, договір було укладено з відповідачкою, втім гроші на купівлю квартири давали саме її батьки.

В той же час, позивач стверджує, що кошти вони збирали подружжям після одруження, а кошти у розмірі 100000 грн., яких їм не вистачало на придбання квартири, особисто йому подарував ОСОБА_11 за договором дарування від 30.08.2012 року, укладеним в м. Києві, між ОСОБА_11 і ОСОБА_3 . Дані обставини в судовому засіданні підтвердив свідок ОСОБА_11 , у якого позивач є братом його жінки.

На підставі вищевикладеного, у даній справі призначено судову технічну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання:

1.Чи відповідає давність виконання (роздруківки) договору дарування від 04.09.2012 року, укладеного в м. Енергодарі між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_4 , а також договору займу від 03.09.2012 року, укладеного в м. Енергодарі між ОСОБА_6 і ОСОБА_8 , - вказаній на них даті?

2.Чи виготовлені надані договори на одному або різних принтерах (копіювальних апаратах, багатофункціональних пристроях)?

3.Чи виготовлений рукописний текст на вказаних договорах у той час, яким датовані ці договори?

4.У який період часу був виконаний рукописний текст у договорі дарування від 04.09.2012 року, укладеному в м. Енергодарі між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_4 , а також в договорі займу від 03.09.2012 року, укладеному в м. Енергодарі між ОСОБА_6 і ОСОБА_8 ?

5.Чи виконаний рукописний текст у договорі дарування від 30.08.2012 року, укладеному між ОСОБА_11 (дарувальником) і ОСОБА_3 (обдаровуваним), у той час, яким датований документ? Якщо ні, то у який період часу був виконаний рукописний текст у зазначеному договорі дарування?

Втім, оскільки клопотання експерта про надання додаткових матеріалів сторонами не виконано, висновок судової технічної експертизи документів у даній справі надати неможливо.

На підставі клопотання представника позивача ОСОБА_1 , в якому він просив скасувати ухвалу при призначення експертизи, оскільки експертна організація не має можливості надати конкретні відповіді на кожне з запитань, поставлених перед ними, а отже доцільність проведення експертизи відсутня та заяви представника відповідачки ОСОБА_2 , в якій вона просила скасувати ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2019 року про призначення судової технічної експертизи у справі у зв`язку з неможливістю її проведення, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2020 року скасовано ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2019 року про призначення судової технічної експертизи у даній справі.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Представники сторін відмовились від проведення експертизи у даній справі, відтак, вони на власний розсуд розпорядилися своїми правами, а тому несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій.

Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18 (провадження № 61-17205 св 19) (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/87517072).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України (в редакції на момент укладання договорів), договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Станом на 2012 рік неоподатковуваний мінімум доходів громадян становив 17 грн. відповідно до Податкового кодексу України.

Таким чином, підлягає нотаріальному посвідченню договір дарування укладений на суму більше ніж: 50*17=850 грн.

З договору дарування 04.09.2012 року, укладеного в м. Енергодарі між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_4 вбачається, що відповідачці було подаровано 260000 грн. 00 коп., а з договору дарування від 30.08.2012 року, укладеному між ОСОБА_11 (дарувальником) і ОСОБА_3 (обдаровуваним) вбачається, що 100000 грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі вищевикладеного, суд не приймає до уваги вищевказані договори дарування, оскільки сторонами було порушено порядок їх укладання, а саме не посвідчено нотаріусом, а від проведення експертизи сторони відмовились. Відтак, суд позбавлений можливості встановити допустимість даних доказів.

З огляду на вищевказані норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку, що вище перелічене майно дійсно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , оскільки було придбане ними під час шлюбу.

Встановлюючи право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частина 1 ст. 69 СК України визначає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 р., роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Як роз`яснив абзац 1 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 р. до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому, положеннями ч. ч. 2,3 ст. 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Під час розгляду даної справи, судом не встановлено обставин, за яких можливо було б відступити від засади рівності часток подружжя або збільшити частку когось з подружжя, що передбачено ч. ч. 2,3 ст. 70 СК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в сукупності, суд вважає необхідним, провести розподіл спільного сумісного майна подружжя, виділивши у власність ОСОБА_3 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та виділивши у власність ОСОБА_4 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 60, 69, 70 СК України, ст. ст. 368, 719 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 89, 229, 247, 258-259, 263-265, 273, 352, 354-355 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити повністю.

Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Виділити у власність ОСОБА_3 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Виділити у власність ОСОБА_4 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, суд вважає необхідним зазначити у резолютивній частині рішення наступні дані:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя В.В. Самсонова