Справа № 709/564/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2021 року смт Чорнобай

Чорнобаївський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді - Чубая В.В.,

за участі секретаря судового засідання - Кіян С.О.,

представника позивача - Заруби С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ГУ Держгеокадастру у Черкаській області, Іркліївської сільської ради, про визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом доГУ Держгеокадастру у Черкаській області, третя особа - Іркліївська сільська рада, про визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначалося, що позивач є власником земельної ділянки площею 0,099 га, розташованої на території Мельниківської сільської ради, та яка належить їй на підставі державного акту. На час передачі земельної ділянки у приватну власність позивача була відсутня вимога щодо обов`язкової реєстрації права власності у відповідних реєстрах та отримання кадастрового номера. Однак позивачу стало відомо, що на теперішній час її земельна ділянка перебуває у комунальній власності Іркліївської сільської ради. З метою захисту порушеного права власності позивач просила суд скасувати право комунальної власності на земельну ділянку за Іркліївською сільською радою та визнати за нею право приватної власності на земельну ділянку.

Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 13 травня

2020 року провадження у справі відкрито та призначено підготовче засідання (а.с. 25-26).

ГУ Держгеокадастру у Черкаській області направило на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому зазначав, що в державному акті позивача не зазначено кадастрового номера земельної ділянки. Водночас підставою для реєстрації земельної ділянки стала технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель, яка розроблена Черкаською РФ ДП «Центр ДЗК». Вказана земельна ділянка проінвентаризована розробником документації як вільна земельна ділянка та на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 31 січня 2018 року № 60-р передана у комунальну власність Іркліївській сільській раді, яка зареєструвала своє речове право у визначеному законодавством порядку. При цьому ГУ Держгеокадастру у Черкаській області не може бути відповідачем у справі, оскільки не оспорює право приватної власності позивача та не чинить перешкод у його захисті, а тому просило у задоволенні позову відмовити (а.с. 35-37).

Згідно з письмовими поясненнями Іркліївської сільської ради, остання позов визнала та просила розгляд справи проводити без участі її представника (а.с. 41).

У своїй відповіді на відзив позивач стверджувала, що дії ГУ Держгеокадастру у Черкаській області є незаконними, оскільки призвели до порушення її права приватної власності на землю, що стало підставою для звернення до суду. Наголошувала на тому, що на час отримання земельної ділянки у приватну власність, право власності підтверджувалося державним актом, а не витягом з відповідного реєстру. Позовні вимоги підтримала, наполягала на задоволенні (а.с. 43-46).

6 липня 2020 рокуухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області підготовче провадження закрито, призначено справу до розгляду по суті (а.с. 67-68).

1 грудня 2020 року позивач звернулася до суду з клопотанням про залучення Іркліївської сільської ради у якості співвідповідача (а.с. 89).

Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 11 грудня

2020 року вказане клопотання позивача задоволено, залучено третю особу - Іркліївську сільську раду до участі у справі у якості співвідповідача (а.с. 98-99).

Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, що підтверджується довідкою про доставку

SMS-повідомлення від 3 лютого 2021 року (а.с. 113).

Представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

ГУ Держгеокадастру у Черкаській області (далі - відповідач-1) та Іркліївська сільська рада (далі - відповідач-2) про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення повісток електронною поштою (а.с. 115, 116), однак явку своїх представників до суду не забезпечили.

Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд встановив наступні обставини справи та визначив відповідні до них правовідносини.

Відповідно до копії державного акта на право власності на земельну ділянку серії

ЧР 23-19-18-04-186 від 18 грудня 1998 року позивач є власником земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,099 га, розташованої на території Мельниківської сільської ради (а.с. 9).

Згідно з копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25 вересня 2019 року № 182391789 за відповідачем-2 зареєстровано право комунальної власності на підставі наказу відповідача-1 від 26 вересня 2018 року

№ 23-3971/14-18-СГ; акту приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 27 вересня 2018 року та рішення відповідача-1 від 7 листопада 2018 року № 15-12/VII (а.с. 10).

Відповідно до копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 9 вересня 2019 року № НВ-019 земельна ділянка для колективного садівництва площею 0,0897 га, кадастровий номер :08:000:1525, зареєстрована відділом у Чорнобаївському районі ГУ Держгеокадастру у Черкаській області 2 липня

2018 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель від 26 червня 2018 року, розробленої Черкаською РФ ДП «Центр ДЗК», та належить на праві комунальної власності відповідачу-2 (а.с. 11).

Водночас відповідачем-1 розглянуто звернення позивача, що надійшло з прокуратури Черкаської області, та у відповіді від 22 січня 2020 року № К-8/0-43/6-20 рекомендовано звернутися до органу реєстрації речового права на нерухоме майно для державної реєстрації речового права на відповідну земельну ділянку (а.с. 13-14).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Черкаської міської ради Гриценко М.О. від 23 вересня 2019 року № 48817672 позивачу відмовлено у державній реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :08:000:1525, оскільки право власності на земельну ділянку з вказаним кадастровим номер вже зареєстровано 10 січня 2019 року за відповідачем-2 (а.с. 15).

Згідно зі ст. 5 ЗК України принципами земельного законодавства України, серед інших, є забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; забезпечення раціонального використання та охорони земель.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та

ст. 193 ЗК України передбачено, що державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Державний земельний кадастр є основою для ведення кадастрів інших природних ресурсів.

Статтею 194 ЗК України встановлено, що призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про об`єкти державного земельного кадастру під час внесення їх до державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об`єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до державних стандартів, норм та правил, технічних регламентів.

Відповідно до ст.ст. 79, 79-1 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

У разі якщо кадастрові номери земельних ділянок були визначені (в тому числі на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку), але не присвоєні до 1 січня 2013 року, такі кадастрові номери вважаються присвоєними, а земельні ділянки - зареєстрованими у Державному земельному кадастрі з моменту письмового звернення замовника документації із землеустрою, на підставі якої було визначено кадастровий номер земельної ділянки, без подання електронного документа та стягнення плати за державну реєстрацію земельної ділянки, у разі якщо така документація із землеустрою була затверджена до 1 січня

2013 року в порядку, встановленому законом (п. 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

У разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення. Відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, що містяться в документації із землеустрою та оцінки земель, затвердженої та переданої до Державного фонду документації із землеустрою до

1 січня 2013 року, підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру на безоплатній основі центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та його територіальними органами відповідно до їх повноважень (п. 4 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Згідно з п.п. 9, 10 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» до 1 січня 2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передаються у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснюється з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснюється у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі. Документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно зі ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд, відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних (далі - Конвенція) свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та Європейської комісії з прав людини.

Так, у п.п. 70-71 рішення у справі «Рисовський проти України» (29979/04) ЄСПЛ, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії»,

№ 33202/96, п. 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» № 48939/99, п. 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» № 21151/04, п. 72, «Москаль проти Польщі» № 10373/05, п. 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» № 55555/08, п. 74, і «Тошкуце та інші проти Румунії» № 36900/03, п. 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» № 10373/05, п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, «inter alia», санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»

№ 36548/97, п. 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії», п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п. 58, «Ґаші проти Хорватії» № 32457/05, п. 40, «Трґо проти Хорватії» № 35298/04, п. 67). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (рішення у справі «Москаль проти Польщі», п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п. 53 та «Тошкуце та інші проти Румунії», п. 38).

Отже встановлені в справі обставини дають підстави стверджувати, що позивач відповідно до вимог закону отримала у приватну власність земельну ділянку для ведення садівництва, що підтверджується державним актом, однак відповідачем-1 видано наказ, яким передано, зокрема її земельну ділянку у комунальну власність відповідача-2.

Таким чином з незалежних від позивача причин органами виконавчої влади та місцевого самоврядування прийняті рішення, якими порушено її право власності, що підлягає судовому захисту.

Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях у справах «Мелахер та інші проти Австрії», «Бурдов проти Росії», «Прессос Компанія Нав`єра С.А.» та інші проти Бельгії», «ПайнВеліДевелопмент Лтд.» та інші проти Ірландії» визначив, що під поняттям «майно» розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно законодавства країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що випливають з власності, кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, «активи», які можуть виникнути, «правомірні очікування», «законні сподівання» особи.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності, (рішення ЄСПЛ в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Суд вважає, що прийняттям наказу відповідачем-1 в частині передачі в комунальну власність земельної ділянки, яка належить позивачу відповідно до вказаного державного акту, і рішення відповідача-2 в частині прийняття в комунальну власність земельної ділянки, що належить позивачу, та затвердження акта приймання-передачі цієї земельної ділянки, здійснено втручання у право позивача на мирне володіння майном.

В даному випадку відсутній як «публічний інтерес», так і «пропорційність» в світлі наведеної практики ЄСПЛ, оскільки позивач вже володіла на праві приватної власності земельною ділянкою. При цьому відповідач-1 при прийнятті рішення в порушення вимог законодавства в достатній мірі не перевірив і не встановив вказаних фактів та не надав їм належної оцінки.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Виходячи зі змісту ст. 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути, зокрема визнання права.

За таких обставин, враховуючи те, що позивач правомірно володіла земельною ділянкою на підставі правовстановлюючого документа, а саме державного акта на право приватної власності на землю, зважаючи на порушення її права, внаслідок чого вказана земельна ділянка вибула із законного володіння та на теперішній час на праві комунальної власності належить відповідачу-2, суд дійшов висновку про можливість захисту порушеного права власності позивача шляхом скасування права комунальної власності відповідача-2, та визнання права власності на вказану земельну ділянку за позивачем. Такий спосіб захисту відповідатиме приписам діючого законодавства та не виходить за межі позовних вимог.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із скасуванням права комунальної власності на земельну ділянку саме відповідача-2, суд вважає за доцільне стягнути з останнього на користь позивача сплачений нею судовий збіру розмірі 1681,60 гривень.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позовзадовольнити повністю.

Скасувати право комунальної власності Іркліївської сільської ради () на земельну ділянку, кадастровий номер :08:000:1525.

Визнати право власності ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на земельну ділянку, кадастровий номер :08:000:1525.

Стягнути з Іркліївської сільської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1681,60 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня 60 копійок) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасником справи до або через відповідний суд.

Повне рішення суду складено 11 березня 2021 року.

Суддя В.В. Чубай