Справа №557/303/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року

Гощанський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Пацка Д.В.

секретар судового засідання Довгалець Н.М.

за участю представника позивача - прокурора Грицовець О.С.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ГУ ДГК в Рівненській області - Кириченко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Гоща в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом виконувача обов`язків керівника Здолбунівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру в Рівненській області, Рівненської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Міністерство культури і інформаційної політики України, про поновлення строків позовної давності, визнання незаконним та скасування наказів, рішень та повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року, виконувач обов`язків керівника Здолбунівської місцевої прокуратури, в інтересах держави в особі: Рівненської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом, в якому просить поновити строки позовної давності, визнати незаконним та скасувати накази, рішення щодо земельної ділянки та повернути земельну ділянку державі.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що наказом Головного управління Держземагенства у Рівненській області №РВ/:01:001/00001567 від 21.03.2014 громадянину ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Горбаківської сільської ради Гощанського району Рівненської області. Орієнтовною площею 0,3 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

Наказом Головного управління Держземагентства у Рівненській області від 06.06.2014 № 17-187/16-14-СГ «Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність» передано у власність громадянину ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,3 га, кадастровий номер :01:001:1697, для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Горбаківської сільської ради Гощанського району Рівненської області.

Зазначає, що реєстраційною службою Гощанського районного управління юстиції Рівненської області 01.07.2014 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 та видано останньому свідоцтво № НОМЕР_1 від 01.07.2014 про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,3 га, кадастровий номер :01:001:1697.

Розпорядженням голови Гощанської районної державної адміністрації №451 від 15.10.2014 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,3000 га у разі зміни її цільового призначення громадянину ОСОБА_1 для індивідуального садівництва за межами с. Дорогобуж на території Горбаківської сільської ради Гощанського району Рівненської області. Відділом містобудування та архітектури Гощанської райдержадміністрації виданий будівельний паспорт на будівництво садового будинку та господарської будівлі на території Горбаківської сільської ради Гощанського району, реєстраційний номер №72 від 26.12.2014. Даним будівельним паспортом погоджено забудову вищезазначеної земельної ділянки

При цьому вказує, що передача у власність ОСОБА_1 зазначеної земельної ділянки відбулася за рахунок земель державної власності історико-культурного призначення, що суперечить вимогам чинного законодавства та порушує інтереси держави, оскільки земельна ділянка площею 0,3 га, кадастровий номер :01:001:1697 розміщена в межах пам`ятки археології національного значення - Городище і селище літописного міста Дорогобуж.

Окрім того вказує, що землі, на яких розташовані пам`ятки археології, можуть перебувати лише у державній власності.

Так, Здолбунівською місцевою прокуратурою 17.02.2021 повідомлено Рівненську ОДА про порушення інтересів держави у зв`язку не дотриманням вимог законодавства при передачі у власність та зміни цільового призначення земельної ділянки, для вжиття самостійних заходів до припинення такого порушення, у тому числі цивільно-правовими засобами.

Тобто, вказаному органу надано можливість відреагувати на «стверджувальне» порушення інтересів держави, зокрема, шляхом проведення перевірок фактів порушень закону, вчинення дій з виправлення ситуації, у тому числі подання позову.

Водночас, Рівненською обласною державною адміністрацією таких заходів вжито не було.

Отже, враховуючи, що позивачем не вжито заходів для захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, Здолбунівська місцева прокуратура вважає за необхідне звернутися в суд із даним позовом.

Крім того, вказує, що про вищевказані порушення законодавства Рівненській обласній державній адміністрації стало відомо у квітні 2020 року, що підтверджується листами Управлінням культури і туризму Рівненської ОДА до ГУНП в Рівненській області та Гощанської РДА, а Здолбунівській місцевій прокуратурі - з матеріалів кримінального провадження №0000028 від 23.04.2020, зокрема, з висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 31.07.2020 №9864.

З огляду на вищенаведене посилаючись на норми права, які містяться в ст. ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. ст. 15, 16, 21, 25, 387, 388, 391 ЦК України, ст.ст.53, 54, 96, 116, 118, 122, 125, 150 ЗК України, ст. ст. 2, 5, 17, 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини», ст. ст. 30, 56, 95,175 ЦПК України, просить:

- Поновити строки позовної давності;

- Визнати незаконними та скасувати накази Головного управління Держземагенства у Рівненській області №РВ/:01:001/00001567 від 21.03.2014 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою» та №17-187/16-14-СГ від 06.06.2014 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність», а також розпорядження голови Гощанської районної державної адміністрації №451 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у разі зміни її цільового призначення для індивідуального садівництва за межами

с. Дорогобуж на території Горбаківської сільської ради Гощанського району Рівненської області»;

- Скасувати рішення реєстраційної служби Гощанського районного управління юстиції Рівненської області від 01.07.2014 про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 0,3 га, кадастровий номер :01:001:1697, і рішення про реєстрацію змін до права власності на вказану земельну ділянку від 28.10.2014, та державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,3 га, кадастровий номер :01:001:1697№6180920 від 01.07.2014;

- Зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:1697 площею 0,3 га державі в особі Рівненської обласної державної адміністрації;

- Судові витрати у справі покласти на відповідача та стягнути на користь прокуратури Рівненської області.

Відповідач ГУ Держгеокадастру в Рівненській області у відзиві від 26.03.2021 на позовну заяву зазначив, що на момент прийняття оскаржуваних наказів не мало підстав для відмови ОСОБА_1 у задоволенні його заяв, оскільки проект землеустрою щодо організації і встановлення меж території природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення відсутній, а тому відомості про обмеження щодо використання спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, як на момент прийняття оскаржуваних наказів, так і на даний час відсутні.

Окрім того, вказує при прийнятті наказів №РВ/:01:001/00001567 від 21.03.2014 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою» та №17-187/16-14-СГ від 06.06.2014 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність», Головне управління діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, оскільки не мало в своєму розпорядженні будь-якої інформації, ні документів, про те, що земельна ділянка має історико-культурну цінність.

Відповідач ОСОБА_1 відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову не надав.

ВідповідачРівненська районна державна адміністрація відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову не надали.

06 квітня 2021 року позивачем подано відповідь на відзив ГУ Держгеокадастру в Рівненській області, де останній, що під час передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки не дотримано вимог земельного законодавства, а рішення про передачу у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки прийнято Головним управлінням Держземагенства у Рівненській області всупереч вимогам законодавства.

Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 05 березня 2021 року, вказана позовна зава прийнята до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 29 березня 2021 року, замінено відповідача - Гощанську районну державну адміністрацію на Рівненську районну державну адміністрацію Рівненської області.

Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 12 травня 2021 року, підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 25 травня 2021 року, постановлено проводити судове засідання в режимі відеоконференції з Господарським судом Рівненської області Рівненської області.

Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 16 червня 2021 року, постановлено проводити судове засідання в режимі відеоконференції з Господарським судом Рівненської області Рівненської області.

Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювалися.

Представник Рівненської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі.

Представник Рівненської обласної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Міністерство культури і інформаційної політики України в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце повідомлявся належним чином.

Прокурор Грицовець О.С. в судовому засідання позовну заяву підтримала повністю та просила задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник ГУ ДГК в Рівненській області Кириченко О.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на обставини, які зазначені у відзиві на позовну заяву.

ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначив, що він набув вказану земельну ділянку законним способом, при цьому вказує, що на зазначеній земельній ділянці розташована пам`ятка археології та є об`єктом культурної спадщини національного значення, останній не знав. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши прокурора, представника ГУ ДГК в Рівненській області Кириченко О.В. та ОСОБА_1 , встановивши фактичні обставини справи, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що наказом Головного управління Держземагенства у Рівненській області №РВ/:01:001/00001567 від 21.03.2014 громадянину ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Горбаківської сільської ради Гощанського району Рівненської області. Орієнтовною площею 0,3 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

Відповідний проект землеустрою було розроблено ТОВ «ПО Земельні ресурси» та погоджено управлінням Держземагенства у Гощанському районі Рівненської області, що підтверджується висновком № 03.15-40 від 31.03.2014.

Згідно переліку обмежень щодо використання земельної ділянки, що затверджено управлінням Держземагенства у Гощанському районі Рівненської області Головного управління Держземагентства у Рівненській області №03-10-387 від 02.04.2014, судом встановлено, що будь-які обмеження по оспорюваній земельній ділянці відсутні.

Наказом Головного управління Держземагентства у Рівненській області від 06.06.2014 № 17-187/16-14-СГ «Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність» передано у власність громадянину ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,3 га, кадастровий номер :01:001:1697, для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Горбаківської сільської ради Гощанського району Рівненської області.

Реєстраційною службою Гощанського районного управління юстиції Рівненської області 01.07.2014 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 та видано останньому свідоцтво № НОМЕР_1 від 01.07.2014 про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,3 га, кадастровий номер :01:001:1697.

Розпорядженням голови Гощанської районної державної адміністрації №451 від 15.10.2014 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,3000 га у разі зміни її цільового призначення громадянину ОСОБА_1 для індивідуального садівництва за межами с. Дорогобуж на території Горбаківської сільської ради Гощанського району Рівненської області.

28.10.2014 Реєстраційною службою Гощанського районного управління юстиції Рівненської області внесено зміни щодо цільового призначення земельної ділянки площею 0,3 га, кадастровий номер :01:001:1697, а саме зміна цільового призначення: для ведення особистого селянського господарства змінено на для індивідуального садівництва, що підтверджується інформаційною довідкою №245000853 від 18.02.2021.

Окрім того, як вбачається з інформаційної довідки №245000853 від 18.02.2021, ОСОБА_1 зареєстровано об`єкт нерухомого майна, а саме незавершене будівництво, садовий будинок.

Судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,3 га, кадастровий номер :01:001:1697, знаходиться в межах території пам`ятки археології національного значення - Городище і селища літописного міста Дорогобуж, що підтверджується даними листів Управління культури і туризму Рівненської обласної державної адміністрації від 22.04.2020, 13.07.2020, облікової картки пам`ятки культурної спадщини Дорогобузьке городище, паспорта об`єкта культурної спадщини Дорогобузьке городище.

З висновку експерта ОСОБА_2 №9864 від 31.07.2020, вбачається, що згідно проведеного дослідження встановлено, що земельна ділянка ОСОБА_1 кадастровий номер :01:001:1697 за цільовим призначенням - для індивідуального садівництва площею, 0,300 га, розміщена в межах пам`ятки археології національного значення - Городище і селище літописного міста Дорогобуж ІХ-ХІІІ ст. 170002-Н, яка постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2009 року №9289 занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина статті 21 ЦК України).

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відповідно до ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки відповідно до положень ст. 152 ЗК України здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів-місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 84 ЗК України в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.Статтею 17 ЗК України передбачено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин, окрім іншого, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; підготовка висновків щодо надання або вилучення (викупу) земельних ділянок; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Згідно вимог ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч.7 ст.118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно ч. 4 ст. 122 ЗК України (на час прийняття рішення) Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно ч. 8 ст. 118 ЗК України, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 186-1 цього Кодексу.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.186-1 ЗК України, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розташованої на території пам`яток культурної спадщини національного значення, їх охоронних зон та охоронюваних археологічних територіях, підлягає також погодженню з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.

Стаття 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначає види об`єктів культурної спадщини, серед яких археологічні, історичні, об`єкти монументального мистецтва, об`єкти архітектури та містобудування, об`єкти садово-паркового мистецтв, ландшафтні та об`єкти науки і техніки.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №928 від 03.09.2009, Городище і селище літописного міста Дорогобужа IX-XIII століття, що знаходиться на території с. Дорогобуж Рівненського району (раніше територія Гощанського району), віднесено до об`єктів культурної спадщини національного значення та включено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, охоронний номер 170003-Н.

Оскільки земельна ділянка ОСОБА_1 кадастровий номер :01:001:1697 за цільовим призначенням - для індивідуального садівництва площею, 0,300 га, розміщена в межах пам`ятки археології національного значення - Городище і селище літописного міста Дорогобуж ІХ-ХІІІ ст. 170002-Н, то така земельна ділянка відноситься до земель історико-культурного призначення.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про охорону культурної спадщини», до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції, зокрема, належить забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження; погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок відповідно до вимог Земельного кодексу України тощо.

Натомість, як вбачається з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розташованої на території пам`яток культурної спадщини національного значення, їх охоронних зон та охоронюваних археологічних територіях не погоджувався з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.

Статтею 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що об`єкт культурної спадщини - це визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти, інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність. Зони охорони пам`ятки (далі - зони охорони) - встановлювані навколо пам`ятки охоронна зона, зона регулювання забудови, зона охоронюваного ландшафту, зона охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини», землі, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про охорону культурної спадщини», до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції, зокрема, належить забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження; погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок відповідно до вимог Земельного кодексу України тощо.

Органи охорони культурної спадщини зобов`язані заборонити будь-яку діяльність юридичних або фізичних осіб, що створює загрозу пам`ятці або порушує законодавство, норми і правила у сфері охорони культурної спадщини (ч.1 ст.30 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).

Відповідно до ч.7 ст.20 Земельного кодексу України, зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю. Такі рухомі предмети підлягають віднесенню до державної частини Музейного фонду України, обліку та збереженню у порядку, визначеному законодавством. Землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв.

Отже, на час прийняття рішення про надання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,3 га, кадастровий номер :01:001:1697, для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Горбаківської сільської ради Гощанського району Рівненської області, ГУ Держземагенства у Рівненській області було не дотримано процедури щодо передачі земельної ділянки, яка розміщена в межах пам`ятки археології національного значення, що є порушенням у сфері земельного законодавства. Окрім того, як вбачається з матеріалів справи здійснення відповідачем будівництва на земельній ділянці, на якій розміщена пам`ятка археології національного значення, може призвести до її руйнування.

Відтак, рішення про надання такої ділянки у власність ОСОБА_1 є незаконним та повинно бути скасованим.

Щодо скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. 126 ЗК України).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна з чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єкт.

Частиною 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

У ч. 4 ст. 18 Закону вказано, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Відповідно до ч. 3 вищевказаної статті у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Окрім того, слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 07.04.2020 року у справі № 372/1684/14-ц та від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17 висловила правові висновки про те, що набуття прав громадянами та юридичними особами на землі з обмеженим оборотом всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування вказаних земель вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця.

Не може в даному випадку, на думку суду, і застосовуватися Перший протокол до Конвенції у спірних правовідносинах.

Так, Верховний Суд у справі № 6-2776цс16 висловив правову позицію стосовно суперечності щодо застосування практики Європейського Суду з прав людини на предмет підставності втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності (користування) на майно шляхом його повернення (витребування) на користь держави.

Так, статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Європейський суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності, володіння відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою такого права, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності (володіння) на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад рішення та ухвали Європейського суду з прав людини у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).

Окрім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини наголошується про те, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (рішення у справі «Де Куббер проти Бельгії» від 26.10.84 та рішення у справі «Кастілло Альгар проти Іспанії» від 28.10.98). Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як «явну помилку» (тобто помилку, якої б не міг припуститися розумний суд) вона може порушити справедливість провадження (справа «Хамідов проти Росії»).

Піддаючи аналізу пропорційність втручання з дотриманням основоположних принципів ст. 1 Першого протоколу Конвенції у справі Хамер проти Бельгії Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 27.11.2007 року вперше зазначив, що навколишнє середовище, не будучи безпосередньо зазначеним у Конвенції, тим не менш являє собою цінність, в збереженні якої зацікавлені як суспільство, так і публічна влада і економічні імперативи та навіть деякі основні права не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання.

При цьому, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях (у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року, «Щокін проти України» від 14.10.2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року) неодноразово вказував про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель історико-культурного призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її передачі у власність фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

Вказана позиція відображена у правових висновках, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі №488/5027/14-ц та у справі № 488/6211/14-ц, від 12.06.2019 року у справі №487/10128/14-ц.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходить із того, що ГУ Держземагенства у Рівненській області не мала повноважень на розпорядження земельною ділянкою, остання вибула з володіння її власника поза його волею, тому повернення у володіння держави земельної ділянки, незаконно переданої у власність фізичній особі органом виконавчої влади переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель історико-культурного призначення.

У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку, що позовна вимога про скасування запису про державну реєстрацію права власності, зміни цільового призначення земельної ділянки та повернення у володіння держави земельної ділянки є обґрунтованою.

Щодо застосування судом позовної давності

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18)).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

У разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18)).

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

З урахуванням правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18), суду слід з`ясувати, коли прокурору або іншим позивача у справі стало відомо про порушення прав.

Крім того, відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі№ 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач (частина перша статті 30 ЦПК України 2004 року; частина перша статті 48 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Верховним Судом); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 391/1217/14-ц (провадження № 61-11197сво18).

У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.

Оскільки про вищенаведені порушення законодавства Рівненській обласній державній адміністрації стало відомо у квітні 2020 року, що підтверджується листами Управлінням культури і туризму Рівненської ОДА до ГУНП в Рівненській області та Гощанської РДА, а Здолбунівській місцевій прокуратурі - з матеріалів кримінального провадження №0000028 від 23.04.2020, зокрема, з висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 31.07.2020 №9864

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що Здолбунівською місцевою прокуратурою строк позовної давності не пропущений, окрім того, відповідачі не звертались і заявою про застосування позовної давності.

Щодо представництва прокуратурою інтересів держави в суді.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на прокуратуру покладено функції представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Виходячи з вимог ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави, у випадках, передбачених законом.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, відповідно до ст. ст. 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Конституційний Суд України в рішенні від 08.04.1999 року № 3-рп/99 визначив, що прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних чи інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Відповідно до цього рішення Конституційного Суду України під поняттям «орган, уповноважений державою, здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, на який покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах на захист інтересів держави.

Виходячи із того, що підставою для представництва прокурором інтересів держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації є подання позову, оскільки відбулося неправомірне вибуття спірної земельної ділянки із державної власності, що, у свою чергу, призвело до заподіяння шкоди інтересам держави, при тому, що Рівненська обласна державна адміністрація, як уповноваженим суб`єктом, не вжито достатніх заходів, в тому числі позовного характеру, щодо її повернення.

Таким чином, у Здолбунівської місцевої прокуратури (правонаступником якого є Здолбунівська окружна прокуратура) є достатні підстави для представництва інтересів держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації щодо усунення перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом її повернення на користь держави.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позов виконуючого обов`язків керівника Здолбунівської місцевої прокуратури (правонаступником якого є Здолбунівська окружна прокуратура) в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації слід задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 6810 грн.

Керуючись ст. ст. 3-13, 19, 23, 76-81, 141, 259, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Позов виконувача обов`язків керівника Здолбунівської місцевої прокуратури, - задовольнити повністю.

Поновити строки позовної давності виконувачу обов`язків керівника Здолбунівської місцевої прокуратури для звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації про визнання незаконним та скасування наказів, рішень та повернення земельної ділянки.

Визнати незаконними та скасувати накази Головного управління Держземагенства у Рівненській області № РВ/:01:001/00001567 від 21.03.2014 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою» та № 17-187/16-14-СГ від 06.06.2014 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність», а також розпорядження голови Гощанської районної державної адміністрації № 451 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у разі зміни її цільового призначення для індивідуального садівництва за межами с. Дорогобуж на території Горбаківської сільської ради Гощанського району Рівненської області».

Скасувати рішення реєстраційної служби Гощанського районного управління юстиції Рівненської області від 01.07.2014 про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 0,3 га, кадастровий номер :01:001:1697, і рішення про реєстрацію змін до права власності на вказану земельну ділянку від 28.10.2014, та державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,3 га, кадастровий номер :01:001:1697 №6180920 від 01.07.2014.

Зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:1697 площею 0,3 га державі в особі Рівненської обласної державної адміністрації.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Рівненської області (р/р UA0015371, МФО 820172, ЗКПО 02910077, банк: Держказначейська служба, м. Київ, код класифікації видатків бюджету 2800) судові витрати по справі - сплачену суму судового збору в розмірі 6810 (шість тисяч вісімсот десять) грн. 00 коп., згідно платіжного доручення № 229 від 25.02.2021 року.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Апеляційна скарга подається в порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до "Прикінцеві положення" ЦПК України пункту 3 :

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повне судове рішення виготовлено 05.07.2021 року.

С у д д я Д.В. Пацко