Дата документу 06.07.2021 Справа № 325/346/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 325/346/21 Головуючий у 1 інстанції: Васильцова Г.А.
№ 22-ц/807/2090/21 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши апеляційну скаргу Приазовського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро) на ухвалу Приазовського районного суду Запорізької області від 12 квітня 2021 року по справі за скаргою представника стягувача ОСОБА_1 адвоката Грона Дениса Сергійовича, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Приазовський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро), на неправомірні дії державного виконавця,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Приазовського районного суду Запорізької області від 12 квітня 2021 року скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Грона Д.С. задоволено.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою суду Приазовський районний ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро) подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається. що заявник просив визнати повідомлення державного виконавця Приазовського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Гаргури X. А. про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 03.03.2021 року № 2622/04 неправомірним і зобов`язати державного виконавця усунути порушення шляхом прийняття виконавчого документу по справі №325/1645/19 до виконання. Судові витрати пов`язані з розглядом скарги, покласти на Приазовський РВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) ().

Скаргу мотивує тим, що 15.02.2021 року стягувач направив на адресу Приазовського РВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) дублікат виконавчого листа по справі № 325/1645/19 виданий Приазовським районним судом Запорізької області 03.02.2021 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 28192,15 грн. 27.03.2021 року стягувач отримав повідомлення державного виконавця Приазовського РВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Гаргури X. А. про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 03.03.2021 року № 2622/04. Під час розгляду та прийняття рішення про відмову у прийнятті до виконання виконавчого документу у цій справі державним виконавцем було допущено низку порушень, які призвели до порушення прав стягувача та прийняття незаконного рішення. Процесуальне рішення за виконавчим листом № 325/1645/19 повинно було бути прийнято державним виконавцем не пізніше 19.02.2021 року, у разі відкриття виконавчого провадження, та не пізніше 21.02.2021 року у разі повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття. В порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець не відкрив виконавче провадження у передбачений строк, а повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання було складене лише 03.03.2021 року. Державний виконавець направила лист із повідомленням від 03.03.2021 року та виконавчим листом на адресу стягувача лише 23.03.2021 року.

Підставою для відмови у прийнятті до виконання виконавчого листа № 325/1645/19 є те, що у ньому не вказано реєстраційний номер облікової картки платника податків або серії та номеру паспорта боржника.

У відзиві Приазовського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), зазначено, що 01.03.2021 року до відділу на виконання, за заявою стягувача, надійшов дублікат виконавчого листа № 325/1645/19, виданого 13.12.2019 Приазовським районним судом Запорізької області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики. 03.03.2021 року державним виконавцем Гаргурою Х.А. було прийнято рішення про повернення без прийняття до виконання вищезазначеного виконавчого документа (№ в АСВП 64663046), оскільки у виконавчому документі не зазначено реєстраційний номер облікової картки платника податків.

Зазначення реєстраційного номеру облікової картки платника податків боржника ОСОБА_2 у виконавчому документі на думку ДВС є обов`язковим.

Судом першої інстанції також встановлено, що під час розгляду та прийняття рішення про відмову у прийнятті до виконання виконавчого документу державним виконавцем були порушені процесуальні строки, які призвели до порушення прав стягувача та прийняття незаконного рішення.

Так, заяву з дублікатом виконавчого листа відділ ДВС отримав 18 лютого 2021 року, а повідомлення про повернення виконавчого документа винесене 03 березня 2021 року.

Тож суд першої інстанції констатував наявність в діях державного виконавця порушення процесуальних строків, передбачених ст.. 4 ЗУ «Про виконавче провадження».

Щодо повернення виконавчого документу з підстав не зазначення реєстраційного номеру облікової картки платника податків боржника, суд першої інстанції врахував норми чинного законодавство та усталену судову практику розгляду такої категоріїх справи.

Так, відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Право на виконання судового рішення є частиною більш загального права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас, статтею 19 Конституції України гарантовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тому, держава, гарантуючи право на виконання судового рішення повинна вживати передбачених для цього законом заходів і у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст.. 2 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно вимог частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); строк пред`явлення рішення до виконання.

У пункті 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, зокрема якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею.

Разом з тим, згідно з частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

При вирішенні питання про відповідність закону дії ДВС, суд першої інстанції правильно послався на правову позицію Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 471/283/17-ц (провадження № 61-331св18) за якою «згідно з частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну. Тому відсутність у виконавчому листі відомостей про дату народження боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків та його паспортні дані не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконання».

Такі ж висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 24 грудня 2020 року у справі № 639/2561/18-ц (провадження № 61-578св19); у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 219/7439/14-ц (провадження № 61-31681св18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 травня 2019 року у справі № 813/2125/16 (адміністративне провадження № К/9901/21841/18).

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 487/3774/16-ц (провадження № 61-42083св18) зробив аналогічний висновок з посиланням на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-45цс14.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-45цс14 визначено, що «вимоги до змісту виконавчого листа встановлені частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що потрібно зазначати у виконавчому листі індивідуальний ідентифікаційний номер боржника (фізичної особи), а пунктом 6 частини першої статті 26 цього Закону встановлено, що у разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам статті 18 державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження. Разом з тим відповідно до пункту 3 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну. Отже, висновок суду касаційної інстанції про те, що відсутність у виконавчому листі певних даних про особу боржника є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження, слід вважати передчасним».

Така правова позиції викладена і у постанові Верховного Суду України від 25 червня 2014 року у справі № 6-62цс14.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, , № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що сама лише відсутність у виконавчому документі окремих відомостей про особу боржника не є підставою для повернення виконавчих документів без прийняття до виконання.

Відтак суд першої інстанції зробив переконливий висновок про те, що відсутність у виконавчому документі реєстраційного номеру облікової картки платника податків боржника не є безумовною підставою для повернення виконавчого документа, а дії державного виконавця Приазовського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Гаргури X.А. щодо винесення повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу ( ОСОБА_1 ) без прийняття до виконання на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із відсутністю у виконавчому документі реєстраційного номера облікової картки платника податків або серії та номера паспорта боржника ( ОСОБА_2 ), порушують права стягувача та є такими, що не відповідають вимогам закону.

З огляду на викладене відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України, суд першої інстанції визнав оскаржувані рішення, дії та бездіяльність неправомірними і зобов`язав державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки висновків суду першої інстанції та не спростовують їх.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приазовського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро) залишити без задоволення.

Ухвалу Приазовського районного суду Запорізької області від 12 квітня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 липня 2021 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков