Справа № 329/1057/20
Провадження № 4-с/329/1/2021
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

04 березня 2021 року смт Чернігівка

Чернігівський районний суд Запорізької області в складі: головуючого судді Ломейка В.В., при секретарі судового засідання Богдан І.І., за участю скаржника ОСОБА_1 , представника заінтересованої особи ОСОБА_2 - адвоката Коломоєць І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, заінтересована особа: ОСОБА_2 , -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з вищевказаною скаргою, в якій просить визнати дії державного виконавця Чернігівського РВ ДВС Нечипоренка Олега Георгійовича неправомірними; скасувати постанову про закриття виконавчого провадження № 63139894 від 18.11.2020р.; відкрити виконавче провадження згідно виконавчого листа № 329/593/19 виданий 16.09.2020; стягнути з Чернігівського РВ ДВС у Запорізькій області на його користь судові витрати.

В обґрунтування скарги зазначив, що згідно виконавчого листа, виданого на підставі рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 26.11.2020, державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 63139894. Боржниця відмовилася виконувати рішення суду. Державним виконавцем на ОСОБА_2 накладено штраф, а також направлено повідомлення до правоохоронних органів про притягнення до кримінальної відповідальності боржника та 18.11.2020 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. У зв`язку з тим, що рішення суду не виконане, а виконавче провадження вже закрито, він не має можливості зберегти права на побачення зі своєю малолітньою дитиною.

В судовому засіданні ОСОБА_1 скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник Чернігівського районного відділу ДВС Носенко С.О. в судове засідання не з`явився, направив пояснення (а.с. 44-45), відповідно до якого просив відмовити в задоволенні скарги з наступних підстав. В поясненні вказав, що на виконанні у державного виконавця знаходилося виконавче провадження № 63139894 з примусового виконання виконавчого листа № 329/593/19 виданого 16.09.2020 Чернігівським районним судом Запорізької області про визначення ОСОБА_1 спосіб участі у вихованні сина ОСОБА_3 . Державним виконавцем вжито всіх заходів з примусового виконання виконавчого листа, а саме: 25.09.2020 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, виклик державного виконавця про зобов`язання з`явитися до відділу ДВС. Боржниця рішення суду не виконувала, 20.10.2020 начальником відділу ДВС винесена постанова про накладення штрафу у розмірі 1 700 грн. на боржника ОСОБА_2 29.10.2020 року повторно за невиконання рішення суду винесена постанова про накладення на ОСОБА_2 3400 грн. штрафу. 30.10.2020 року до суду направлено подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, яке задоволено ухвалою суду від 12.11.2020. Начальником відділу ДВС 30.10.2020 року винесена постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами та цього ж дня на адресу Чернігівського ВП Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області направлено повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, відомості про яке було внесено слідчим до ЄРДР 30.10.2020 року за № 0000164 за ч.1 ст. 382 КК України та розпочато досудове розслідування. 18.11.2020 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 63139894 у зв`язку з невиконанням боржником рішення суду, яке не може бути виконано без участі боржника, а тому у відповідності до ч.6 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» воно відновленню не підлягає.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася. Представник заінтересованої особи адвокат Коломоєць І.В. у судовому засіданні заперечувала проти скарги, в задоволенні просила відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Вислухавши скаржника, представника заінтересованої особи, дослідивши скаргу, надані докази у їх сукупності, пояснення начальника відділу ДВС, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Судом встановлено, що на підставі рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 26.11.2019 року, видано виконавчий лист 16.09.2020 року по справі № 329/593/19 про визначення ОСОБА_1 способу участі у вихованні сина ОСОБА_3 (а.с. 47).

25.09.2020 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с. 48) з примусового виконання виконавчого листа № 329/593/19 виданого 16.09.2020р., виклик державного виконавця про зобов`язання боржника з`явитися до відділу ДВС (а.с. 49) та направлено вимогу боржнику від 25.09.2020 (а.с. 50), якою зобов`язано останню виконати рішення суду та надати пояснення щодо причин його невиконання.

Згідно вимогам ч. 3,4 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

За невиконання рішення суду начальником відділу ДВС 20.10.2020р. винесена постанова про накладення на боржника ОСОБА_2 штрафу у розмірі 1 700 грн. (а.с. 51).

За повторне невиконання рішення суду начальником відділу ДВС 29.10.2020 року винесена постанова про накладення на ОСОБА_2 3400 грн. штрафу (а.с.52).

30.10.2020 року начальником відділу ДВС до суду направлено подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України (а.с.53).

30.10.2020 року начальником відділу ДВС винесена постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (а.с.54-55) та цього ж дня на адресу Чернігівського ВП Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області направлено повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення (а.с. 56).

З повідомлення слідчого вбачається, що відомості про кримінальне правопорушення внесені до ЄРДР 30.10.2020 року за № 0000164 за ч.1 ст. 382 КК України та розпочато досудове розслідування (а.с.57).

18.11.2020 року державним виконавцем Чернігівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Нечипоренко О.Г. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 63139894, на підставі п.11 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» з примусового виконання виконавчого листа № 329/593/19 виданого 16.09.2020 року про визначення ОСОБА_1 способу участі у вихованні сина ОСОБА_3 (а.с. 58). Рішення винесене з мотивів невиконання рішення суду.

Аналіз Закону України «Про виконавче провадження» свідчить, що забороняється зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. При цьому, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені законом заходи примусового виконання рішень неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Відповідно до ч.7 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до зазначеної норми, накладення на боржника повторного штрафу та звернення до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності визначено наслідком повторного невиконання боржником без поважних причин рішення суду, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії. Однак звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем вжито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.

Отже, направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника не є єдиною останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій з виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів, щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.

Відтак, здійснюючи примусове виконання судових рішень немайнового характеру, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії, державний виконавець має право здійснювати інші заходи примусового характеру після внесення відповідного подання, оскільки не вийде за межі наданих йому повноважень та не буде діяти не у спосіб, встановлений Законом, оскільки сам факт направлення подання до правоохоронних органів не є підставою закінчення виконавчого провадження.

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у частині першій статті 18 ЦПК України, згідно якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Згідно з частинами другою-четвертою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

7 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.

За змістом статті 32 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція) людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.

Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

У справі «Глоба проти України» суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Також ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним.

Відповідно до положень Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, право доступу до суду, що гарантується статтею 6§1, передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу, виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи. Так як у разі невиконання рішення концепція «захисту прав судом» не працює. Суд зазначив, що право за судовий захист, яке гарантується статтею 6§1 може стати недіючим, якщо національне законодавство держави-учасниці Конвенції дозволяє, щоб остаточне обов`язкове судове рішення залишалось не виконуваним на шкоду однієї із сторін. Доступ до суду також охоплює можливість виконання судового рішення без необґрунтованих затримок. На виконавчі процедури може впливати складність виконавчих процедур, поведінка особи-стягувача, поведінка компетентних державних органів та обсяг призначеної до стягнення суми (майна).

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBYv. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.

Обґрунтовуючи доводи скарги, ОСОБА_1 вказує, а також це підтверджується матеріалами справи, що протягом тривалого часу скаржник не має можливості ефективно реалізувати своє право на зустріч із сином і спілкування з ним через протиправну поведінку боржника ОСОБА_2 , яка систематично перешкоджає йому в цьому.

На підставі аналізу вказаних норм законодавства та встановлених фактичних обставин справи, суд враховує, що рішення суду залишається і досі невиконаним.

За таких обставин, суд вважає, що ОСОБА_1 правомірно вимагає визнання неправомірними дій державного виконавця, врахувавши, наявність у нього реальної перешкоди у його спілкуванні з дитиною, та відсутність подальшої можливості ефективно реалізувати своє право на зустріч із сином і спілкуватися з ним, на усунення чого ним й було ініційовано звернення до суду зі скаргою.

Посилання начальника Чернігівського відділу ДВС у своїх поясненнях на те, що закінчення виконавчого провадження на підставі невиконання рішення боржником, виключає відновлення виконавчого провадження за заявою стягувача, на думку суду, не є переконливим.

Так, у справі ЄСПЛ «Вишняков проти України» від 24 липня 2018 року суд вважає, що бездіяльність національних органів влади, зокрема, неналежний спосіб, у який національні органи влади організовували виконання рішення про надання доступу до дитини, була не лише результатом неналежного виконання обов`язків посадовими особами, відповідальними за виконання рішення. Вбачається, що до цих недоліків також призвели недостатньо розвинуті законодавчі та адміністративні механізми. Зокрема, наявні законодавчі та адміністративні механізми були недостатніми для прискорення добровільного дотримання домовленостей із залученням фахівців служби у справах дітей та сім`ї. Вони також не передбачали низки конкретних заходів, які б могли бути вжиті відповідно до принципу пропорційності з метою забезпечення примусового виконання рішення про право доступу.

Отже, суд констатував, що було порушено статтю 8 Конвенції у зв`язку з невиконанням рішення про надання заявнику доступу до його дитини.

У справах щодо здійснення одним із батьків прав на спілкування стаття 8 Конвенції передбачає батьківське право на вжиття заходів з метою возз`єднання зі своєю дитиною та обов`язок національних органів влади сприяти такому возз`єднанню настільки, наскільки інтереси дитини передбачають, що має бути зроблено все для збереження особистих стосунків, і, за необхідності, «відновлення» сім`ї; обов`язок держави полягає не у досягненні результату, а у вжитті заходів (див. рішення у справі «Кацпер Новаковський проти Польщі», заява № 32407/13, пункт 74, від 10 січня 2017 року, з подальшими посиланнями).

Адекватність вжитих заходів має оцінюватись оперативністю їхнього виконання, оскільки плин часу може мати непоправні наслідки для відносин між дитиною та тим із батьків, хто з нею не проживає; не можна виключати застосування санкцій у випадку неправомірної поведінки того з батьків, з яким проживають діти (див. рішення у справах «Пріцция проти Угорщини», заява № 20255/12, пункти 36 та 37, від 11 червня 2013 року, з подальшими посиланнями; а також «Феррарі проти Румунії», заява № 1714/10, пункт 49, від 28 квітня 2015 року).

Отже, суд виходить з того, що небажання боржника добровільно виконувати судове рішення, відсутність законодавчого врегулювання поновлення виконавчого провадження в даному випадку, є підставою для захисту прав скаржника.

У наведеній справі Верховний Суд виходив з того, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 18/рп/2012 від 13 грудня 2012 року); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 11-рп/2012 від 25 квітня 2012 року); відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (справа «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року); було б незрозуміло, якби стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод(справа «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року).

Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Згідно ст. 452 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Оскільки ОСОБА_1 на підтвердження понесених ним судових витрат на суму 3000 грн., про які він зазначав у скарзі, жодних доказів суду надано не було, в цій частині скарга задоволенню не підлягає.

За таких обставин, скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню із визнанням дій державного виконавця щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження неправомірними та зобов`язати Чернігівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) відновити виконавче провадження № 63139894.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 447, 450, 451,452 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця задовольнити частково.

Визнати дії державного виконавця Чернігівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження неправомірними.

Зобов`язати Чернігівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) відновити виконавче провадження № 63139894.

В іншій частині скарги відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду через Чернігівський районний суд Запорізької області.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали складено 09 березня 2021 року.

Суддя В.В.Ломейко