головуючий у суді І інстанції Рибак М.А.
провадження № 22-ц/824/7916/2021
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Держави України в особі Державної казначейської служби України на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 8 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу досудового слідства,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі - відповідач-1), Державної казначейської служби України (далі - відповідач-2) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу досудового слідства.

У своїй позовній заяві позивач просив: стягнути на користь ОСОБА_1 з Державної казначейської служби України моральну шкоду у сумі 45 903 грн завдану бездіяльністю Головного Управління Національної поліції України у м. Києві в особі Дарницького управління поліції Головного Управління національної поліції у м. Києві.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що письмова заява про злочин 29 січня 2019 року внесена до ЄДРДР № 0000635. В даному кримінальному провадженні ОСОБА_1 визнаний потерпілим за ч. 1 ст. 125 КК України. Протягом майже 11 місяців слідчий Дарницького УП ГУ НП в м. Києві не розслідував належним чином кримінальне провадження, а процесуальний керівник Київської місцевої прокуратури № 2 належним чином не здійснював процесуальне керівництво з розслідування. На час звернення до суду із позовом підозра не вручена та обвинувальний акт не спрямований до суду. Позивач вважав, що він постраждалий від бездіяльності та неправомірних дій посадових осіб Дарницького УПГУНП в м. Києві.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 8 лютого 2021 року позов задоволено частково.

Стягнено з Державного бюджету України, шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

В іншій частині позову - відмовлено.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 8 лютого 2021 року було закрито провадження у справі в частині вимог позивача про визнання бездіяльності Головного Управління Національної поліції України у м. Києві в особі Дарницького управління поліції Головного Управління національної поліції у м. Києві при здійсненні досудового розслідування кримінального провадження № 0000635 від 29 січня 2019 року, де ОСОБА_1 визнаний потерпілим.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду представник Державної казначейської служби України - Олешко О. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що постановами Касаційного цивільного суду: від 29 серпня 2018 року у справі № 686/16161/16-ц; від 04 липня 2018року у справі № 641/2328/17; від 22 березня 2018 року у справі № 638/13100/14-ц висловлено правову позицію про неможливість відшкодування шкоди у разі відсутності судового рішення про визнання протиправними рішень, дій або бездіяльностідержавного органу, а також наявність застосування ст. 1174 Цивільного кодексу України лише у разі, коли є відомою конкретна посадова (службова) особа державного органу (заподіювач шкоди).

Звертає увагу суду, що позивач знаходився у правовідносинах з органами Національної поліції під час здійснення кримінального провадження.

Вказує, що суд першої інстанції зазначає, що саме внаслідок дій зазначених державного органу позивачу начебто завдана моральна шкода. Водночас, сама по собі ухвала, постановлена слідчим суддею, безспірно не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.

Зазначає, що главою 26 КПК України (ст.ст. 303-308) визначено спеціальний процесуальний порядок оскарження дій або бездіяльності слідчого під час досудового розслідування. Частиною 1 ст. 303 КПК передбачено, які рішення, дії чи бездіяльність слідчого підлягають оскарженню під час досудового розслідування та ким такі рішення можуть бути оскаржені. За результатами розгляду скарг на бездіяльність слідчого, слідчим суддею поставляється ухвала. Отже, таким порядком і скористався позивач як способом захисту своїх прав, які він вважав порушеними.

Також зазначає, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органучи його посадових чи службових осіб.

При цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної виконавчої служби, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням. ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили.

Наголошує на тому, що на сьогоднішній день не існує жодного судового рішення, яким би дії посадових осіб Національної поліції були визнані незаконними.

Тому посилання суду на норми статей 1173 та 1174 ЦК України є необґрунтованими, а рішення про стягнення моральної шкоди з бюджету є помилковим (передчасним).

Вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, оскільки суд визначив розмір відшкодування урозмірі 10000 грн, виходячи з припущень, зокрема, не навів жодного розрахунку чи мотивів, якими бпідтверджувалась законність вказаної суми.

Звертає увагу суду, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Стягнення такої суми призведе до економічно необґрунтованих збитків державного бюджету.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини 1 статті 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у даній справі з`ясовано, що підставою для відшкодування шкоди є встановлені ухвалами слідчих суддів Дарницького районного суду м. Києва незаконність дій, та бездіяльність посадових осіб ГУ НП у м. Києві, то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України.

За висновками суду першої інстанції бездіяльність посадових осіб ГУ НП у м. Києві, яка спричинила моральні страждання позивачу була встановлена ухвалами слідчих суддів Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2019 року (справа № 753/14238/19), від 24 липня 2019 року (справа № 75314244/19), від 17 вересня 2020 року (справа № 753/14861/20).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що судом було встановлено, що внаслідок дій/бездіяльності саме посадових осіб ГУ НП у м. Києві було спричинено позивачу моральні страждання, суд дійшов висновку, що позивачу завдано моральної шкоди, яку слід визначити у розмірі 10 000 грн.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Судом установлено, що письмова заява позивача про злочин від 29 січня 2019 року була внесена до ЄДРДР за № 0000635.

Відповідно до витягу з ЄДРДР № 0000635, 19 січня 2019 року приблизно о 17:50 год. за адресою АДРЕСА_1 , сусід ОСОБА_2 наніс тілесні ушкодження ОСОБА_1 (ЄО № 5970 від 28 січня 2019 року).

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_1 має статус потерпілого.

З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до слідчих суддів зі скаргами не бездіяльність слідчого.

Так ухвалами Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2019 року (справа № 753/14238/19), від 24 липня 2019 року (справа № 75314244/19) задоволено скарги позивача на бездіяльність слідчого та зобов`язано слідчого розглянути клопотання адвоката в інтересах ОСОБА_1 .

Листом від 16 березня 2020 року № 52-635-19 заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 2 повідомив ОСОБА_1 про надання повторних письмових вказівок щодо проведення слідчих дій, проведення перевірки з метою усунення порушень вимог кримінального процесуального законодавства України, зазначивши, що досудове розслідування повинно бути закінчено протягом двох місяців з дня повідомленні особі про підозру.

Листом від 18 травня 2020 року № 52-635-19, Перший заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 2 повідомив ОСОБА_1 про ініціювання питання про відсторонення слідчого від проведення досудового розслідування, оскільки останнє здійснюється неефективно.

23 червня 2020 року слідчий СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві Яцута В.В. виніс постанову про закриття кримінального провадження № 0000635 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, - у зв`язку з встановленням відсутності в діяннях складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17 вересня 2020 року (справа № 753/14861/20), скасовано постанову слідчого СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві Яцути В.В. від 23 червня 2020 року про закриття кримінального провадження № 0000635.

Так в ухвалі Дарницького районного суду м. Києва від 17 вересня 2020 року зазначено, що постанова про закриття кримінального провадження не вмотивована, без зазначення, які саме слідчі дії були проведені, які докази були здобуті та з яких саме доказів слідчий дійшов висновку про відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Україна, згідно з Конституцією України, є правовою державою (статті 1), а людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю (стаття 3). Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, і саме держава відповідає перед людиною за свою діяльність, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3).

Згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що держава не виконала взяті на себе гарантії безпеки та захисту його прав від будь-яких порушень, не виконала своїх прямих функцій і прямих обов`язків. Позивач вважає, що шкода, завдана йому внаслідок злочину, а також тривалим проведенням досудового розслідування підлягає відшкодуванню державою за рахунок Державного бюджету України.

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Тобто за загальним правилом держава, будучи єдиним суб`єктом, не діє у цивільних правовідносинах безпосередньо, а лише опосередковано через відповідні державні органи.

Таким чином обов`язковою умовою участі у цивільному судочинстві того чи іншого суб`єкта від імені держави України є відповідність позовних вимог компетенції та повноваженням такого органу влади.

При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах. Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18), від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19).

ОСОБА_1 зазначив одним із відповідачів ГУНП у місті Києві, оскільки це орган досудового слідства, який уповноважений на здійснення діяльності з розслідування злочинів, а держава - єдиний суб`єкт, який здійснює цивільні права через відповідні державні органи.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції).

На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені положеннями статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтями 1173, 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Положення статей 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності, зокрема для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2021 року у справі № 638/11289/18 (провадження № 61-17649св20), від 19 травня 2021 року у справі № 712/11296/19 (провадження № 61-13449св20).

Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цим умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Дії (бездіяльність) органів державної влади, в цьому випадку ГУНП у місті Києві, внаслідок яких було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, передбаченого статтею 11 ЦК України внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18), від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19), від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18 (провадження № 12-153гс19).

У постановах Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 13 травня 2021 року у справі № 910/4682/20 зазначено, що оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявність підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Звертаючись до суду із позовом позивач просив стягнути на свою користь з Державної казначейської служби України моральну шкоду у сумі 45 903 грн завдану бездіяльністю Головного Управління Національної поліції України у м. Києві в особі Дарницького управління поліції Головного Управління національної поліції у м. Києві.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що письмова заява про злочин 29 січня 2019 року внесена до ЄДРДР № 0000635. В даному кримінальному провадженні ОСОБА_1 визнаний потерпілим за ч. 1 ст. 125 КК України. Зазначав, що протягом майже 11 місяців слідчий Дарницького УП ГУ НП в м. Києві не розслідував належним чином кримінальне провадження, а процесуальний керівник Київської місцевої прокуратури № 2 належним чином не здійснював процесуальне керівництво з розслідування.

Судом встановлено, що на час звернення до суду із позовом підозра не вручена та обвинувальний акт не спрямований до суду. Тобто, у суду не було відомостей про те, що держава провела об`єктивне та незалежне ефективне розслідування випадку заподіяння моральної шкоди позивачу (позитивний процесуальний обов`язок).

Тому безпідставним є посилання у апеляційній скарзі на обов`язкову наявність неправомірних дій або бездіяльності посадових осіб державних органів, встановлених рішенням суду в іншій справі, як необхідної підстави для відшкодування збитків.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції»; рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції», заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення якого виду конвенційних обов`язків позивач вимагає від держави компенсацію, і чи обґрунтованим відповідно до цього порушення є її розмір.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначав, що підставою позову є саме неспроможність держави виконати свої правоохоронні функції, тому посилання у апеляційній скарзі на відсутність судового рішення про визнання дій Слідчого управління ГУНП у місті Києві неправомірними або його бездіяльності є безпідставним.

Так, бездіяльність посадових осіб ГУ НП у м. Києві, яка спричинила моральні страждання позивачу, були встановлені, ухвалами слідчих суддів Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2019 року (справа № 753/14238/19), від 24 липня 2019 року (справа № 75314244/19), від 17 вересня 2020 року (справа № 753/14861/20).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що внаслідок неправомірної бездіяльності посадових осіб ГУ НП у м. Києві, ОСОБА_1 зазнав душевних страждань, оскільки було порушено його право на належний та своєчасний розгляд кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції визначив розмір відшкодування у 10 000 грн виходячи із припущень, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, стягуючи зазначену суму, суд першої інстанції виходив із принципів розумності, справедливості та поміркованості.

Слід зазначити, що будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним немайновим втратам, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Аналізуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову та визначення розміру моральної шкоди - 10 000 грн відповідає вимогам закону і обставинам справи, та доводами апеляційної скарги не спростовується.

Оскільки суд апеляційної інстанції не встановив порушення норм процесуального права судом першої інстанції під час вирішення цього спору, підстав для перегляду самого розміру моральної шкоди під час апеляційного перегляду також немає.

Аналогічні висновки щодо можливості зміни визначеного судом першої інстанції розміру моральної шкоди висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

Таким чином, при ухваленні рішення судом першої інстанції надана вірна оцінка наданим сторонами доказам, що були предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції, ним повно і об`єктивно з`ясовані дійсні обставини справи, перевірені доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким надано належну правову оцінку. Оскаржуване рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Держави України в особі Державної казначейської служби України залишити без змін.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 8 лютого 2021 року залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба