Провадження №2/523/1832/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2021 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого судді Малиновського О.М.

за участю секретаря Кащавцевої А.В.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, у місті Одеса, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовними вимогами, змінив предмет позову, в яких остаточно просить стягнути з відповідача грошові кошти в загальному розмірі 577 096,77грн., які складаються з: 100 000,00грн. - за розпискою від 04.09.2015р., 347 720,00грн. - вартість покращень, які виконанні в квартирі, 105 610,00грн. - витрати на юридичну допомогу за договором від 26.07.2017р., 23766,77грн. - збитки, які вона понесла на оформлення нотаріальних договорів, оплати заборгованості за спожиту електричну енергію.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем у 2014р. була досягнута домовленість щодо обміну квартир, внаслідок якої 17.12.2014р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір дарування кв. АДРЕСА_1 , за яким до ОСОБА_3 перейшла у власність вказана квартира. Також 23.01.2015р. між ОСОБА_3 та сестрою ОСОБА_4 ОСОБА_6 був укладений договір дарування кв. АДРЕСА_2 . Також на виконання домовленості ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 грошову суму 100 000,00грн., як різницю між вартістю обмінних квартир, що підтверджується розпискою від 04.09.2015р. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.10.2015р., яке набрало законної сили 09.03.2016р. (справа №523/1597/15-ц) договір дарування кв. АДРЕСА_1 було визнано недійсним з тих підстав, що ОСОБА_4 не мав достатнього обсягу права власності для відчуження належної йому квартири, про що був обізнаний. В подальшому рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.12.2017р., яке було змінено постановою Одеського апеляційного суду від 21.03.2019р. були частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 , був визнаний недійсним договір дарування кв. АДРЕСА_2 . В частині стягнення з ОСОБА_4 100 000,00грн. за розпискою від 04.09.2015р. було відмолено та роз`яснено право на звернення до суду з такими ж вимогами, з інших підстав. На думку ОСОБА_3 з ОСОБА_4 підлягають стягненню 100 000,00грн. з підстав, передбачених ст.1212 ЦК України.

Також, ОСОБА_3 зазначає, що з грудня 2014р. вона користувалась придбаною у ОСОБА_4 квартирою та значно поліпшила її технічний стан, що підтверджується висновками, за якими ОСОБА_3 у період з березня по грудень 2015р. зробила в кв. АДРЕСА_1 покращення, вартість яких склала 347 720,00 грн., які вона просить стягнути з відповідача.

Крім того, позивачем з метою отримання декларації про готовність об`єкта до експлуатації на реконструкцію квартири було укладено договір про надання юридичних послуг щодо реєстрації права власності на кв. АДРЕСА_1 , за що вона сплатила 105 610,00грн., які просить стягнути з відповідача з підстав передбачених ст.390 ЦК України.

Також, позивач просить стягнути з відповідача збитки, які вона понесла на погашення боргових зобов`язань ОСОБА_4 за спожиту електричну енергію в придбаній нею квартирі у розмірі 4310,57грн. та 64,66грн., яку сплатила за рішенням суду та на погашення заборгованості по квартирі за спожиту електричну енергію в розмірі 2900,00грн., 4900,00грн. на користь Північного РЕМ. Крім того, протягом 2015р. нею було сплачено залишок заборгованості по квартирі в розмірі 1245,40грн. Також, позивач просить стягнути витрати за укладання нотаріальних послуг за два договори у розмірі 5767,80грн. та 4643,00грн. Всього позивач просить стягнути 23 766,77грн., які вона вважає збитками. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.

Від ОСОБА_4 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що не погоджується з пред`явленими позивними вимогами, так як позивачем пропущений строк позовної давності за вимогами про стягнення з нього 100 000,00грн., який слід відраховувати з 09.03.2016р. (час набрання законної сили рішення суду у справі №523/1597/15-ц. Просить застосувати наслідки його пропуску. Крім того, відповідач зазначає, що надана позивачем розписка не містить відомостей від кого були отримані грошові кошти. Він не отримував грошових коштів за розпискою в розмірі 100 000,00грн. Також, на його думку такі кошти начебто надавалися фізичній особі, як засіб до існування й їх було надано добровільно, а написана розписка була написана, як намагання не допустити визнання договорів дарування недійсними. Не відповідають дійсності та спростовуються рішеннями судів, які набрали законної сили, про визнання недійним договору дарування і про виселення ОСОБА_3 , твердження позивача про добросовісність користування кв. АДРЕСА_1 , які вказують на те, що позивач знаючи про скасування правових підстав її права власності самочинно, на земельній ділянці, що не була їй відведена, добудувала житлову кімнату пл.19,7 кв.м. та збільшила коридор з 3 до 16,5 кв.м. Такі обставини вказують на те, що позивача не є законним власником поліпшень на суму 347720,0грн., а так саме і витрат на юридичну допомогу в розмірі 105 610,00грн. Щодо сплати ОСОБА_3 заборгованості за спожиту електричну енергію, то такі були проведені від імені ОСОБА_4 , а якщо такі і були проведені позивачем, то на думку відповідача, були проведені добровільно. Посилаючись на зазначені обставини, просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі.

Ухвалою судді Шепітко І.Г. від 18.07.2019р. було відкрито провадження у справі.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2019р., в зв`язку з відстороненням попереднього головуючого від здійснення правосуддя, матеріали даної цивільної справи були розподілені на головуючого - суддю Малиновського О.М.

Ухвалою суду від 15.10.2019р. суддею було прийнято цивільну справу до свого провадження з призначенням розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 14.07.2020р. було закрито підготовче провадження з призначенням розгляду справи за участю сторін.

В зв`язку з запровадженими на території України карантинними заходами, розгляд справи неодноразово відкладався.

ІІІ. Позиції сторін.

В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали, просять задовольнити.

Відповідач та його представник, посилаючись на обставини зазначені у відзиві на позовну заяву, просять відмовити у задоволенні позову.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Матеріалами справи встановлено, що 17.12.2014р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений та нотаріально посвідчений договір дарування кв. АДРЕСА_1 .

Також, 23.01.2015р. між ОСОБА_5 та рідною сестрою ОСОБА_4 ОСОБА_6 був укладений та нотаріально посвідчений договір дарування кв. АДРЕСА_2 .

За укладання зазначених вище нотаріальних договорів дарування ОСОБА_3 сплатила реєстраційні послуги у розмірі 5767,80грн. та 4643,00грн. відповідно, що підтверджується свідоцтвом про сплату грошей приватного нотаріуса Трубачової Г.І.

ОСОБА_3 вселившись у кв. АДРЕСА_1 , в період березень-грудень 2015р. з метою покращення житлових умов та підвищення комфорту свого життя здійснила будівельні роботи. Зокрема, в квартирі були демонтовані внутрішні перегородки, улаштовані стіни приміщень, покрівля добудованих приміщень, віконних отворів, були закладені віконні отвори, улаштовані міжкімнатні дверні отвори, здійснений монтаж металопластикових та дерев`яних дверних блоків, замінена підлога в приміщеннях, укладений ламінат, улаштована підлога із керамічної плитки, укладено лінолеум, улаштовані стелі із гіпсокартонових листів по каркасу гнутого профілю, замінено внутрішнє покриття стін приміщень, оброблено стіни декоративною штукатуркою, укладено керамічну плитку на стіни приміщень, оклейка стіни шпалерами, розводка і підключення систем водопостачання, водовідведення і опалення із установкою лічильників. Вартість покращень, які були виконані в квартирі за вказаний вище період в грошовому еквіваленті склали 347 720,00грн. Дана обставина підтверджується наданим висновком про технічний стан приміщень кв. АДРЕСА_1 , проведеного експертом, який оцінюється судом, як простий письмовий доказ.

26.07.2017р. ОСОБА_5 уклала з ПП «Одеське БТІ» договір про надання юридичних послуг, за умовами якого підприємство зобов`язалось надати юридичні консультативні послуги юридичного супроводу документів по реконструкції кв. АДРЕСА_1 за що сплатила 105610,00грн., що підтверджується копіями квитанцій.

Рішенням Суворовського районного суду від 19.10.2015р., яке набрало законної сили 09.03.2016р. (справа №523/1597/15-ц) договір дарування від 17.12.2014р. був визнаний недійсним.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.12.2017р. (справа №523/9173/16-ц), яке було змінено постановою Одеського апеляційного суду від 21.03.2019р., було визнано недійсним договір дарування від 23.01.2015р. кв. АДРЕСА_2 . Повернуто сторони договору ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у первісний стан: припинено право власності ОСОБА_6 на спірну квартиру, визнано за ОСОБА_5 право власності на кв. АДРЕСА_2 . Була виселена ОСОБА_5 з кв. АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. В частині заявлених вимог ОСОБА_3 про стягнення 100 000,00грн., рішення суду першої інстанції було скасовано, в задоволені таких вимог відмовлено з посиланням на те, що ОСОБА_3 не позбавлена можливості звернутися до суду з окремим позовом про захист її порушених прав щодо сплати ОСОБА_4 коштів.

V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.

Відповідно до частини третьої статті 390 ЦК України, на яку посилалась позивач в обґрунтування частини заявлених позовних вимог, добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

Згідно із частиною четвертою статті 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Отже, частина третя зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання. Разом з тим положення частини четвертої статті 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення. Застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень.

Таким чином, за змістом обставин викладених ОСОБА_3 у позовній заяві щодо стягнення поліпшень у придбаній нею квартирі, застосуванню підлягає частина четверта статті 390 ЦК України, а не частина треться вказаної статті.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 17.12.2014р. було укладено договорі дарування кв. АДРЕСА_1 . Отже, позивач та відповідач дійшли згоди щодо укладення договору дарування квартири за всіма істотними умовами, після укладання якого ОСОБА_3 , як добросовісний володілець набула всіх прав стосовно майна, у тому числі і на поліпшення стану квартири. В період березень-квітень 2015р. ОСОБА_3 здійснила будівельні роботи пов`язані з її реконструкції, що в грошовому еквіваленті склало 347 720,00грн. При цьому судом враховується, що здійснені будівельні та ремонтні роботи в придбаній квартирі за своїм змістом та формою не можуть бути відокремлені від самої квартири, що не заперечувалось сторонами по справі під час розгляду справи. За наданими з боку позивача висновками експертів, які оцінені судом, як прості письмові докази та які не спростовані відповідачем належними та допустимими доказами, здійсненні ОСОБА_3 витрати на поліпшення стану квартири, збільшили її ринкову вартість в цілому, зокрема з 236 708грн. станом на 19.08.2014р. до 944 460,00грн. станом на 21.07.2019р.

Як було зазначено вище рішенням Суворовського районного суду від 19.10.2015р., яке набрало законної сили 09.03.2016р. (справа №523/1597/15-ц) договір дарування від 17.12.2014р. був визнаний недійсним. При розгляді справи судом було встановлено, що ОСОБА_4 станом на час укладання договору, достовірно було відомо про відсутність у нього достатнього обсягу права власності на квартиру, а як наслідок достатніх підстав для відчуження квартири, тобто він при укладанні договору діяв недобросовісно.

Відтак, після визнання за рішенням суду недійсним договору дарування кв. АДРЕСА_1 , яке набрало законної сили 09.03.2016р., ОСОБА_3 , була зобов`язана повернути ОСОБА_4 квартиру, а відтак в силу частини четвертої статті 390 ЦК України, як добросовісний володілець майна набула права на відшкодування витрат, понесених нею на поліпшення кв. АДРЕСА_1 , які нею були зроблені у період березень-грудень 2015р. та які неможливо відокремити від майна об`єкту нерухомості. При цьому, судом враховується та було визнано ОСОБА_4 у судовому засіданні, що дійсно ОСОБА_3 були зроблені ремонтні роботи, які покращили, як стан квартири та і умови проживання в ній. На теперішній час ОСОБА_3 була виселена, а ОСОБА_4 вселений та проживає в кв. АДРЕСА_1 .

Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в частині стягнення з відповідача 347 720,00грн. у повному обсязі.

Судом не приймаються до уваги заперечення ОСОБА_4 в тій частині, що ОСОБА_3 на час поліпшення квартири була недобросовісним володільцем, так як таке спростовується обставинами встановленими судом. Крім того, на час виконання будівельних робіт ОСОБА_3 правомірно володіла та користувалась квартирою, а покращення були проведені до набрання рішенням суду законної сили, яким був визнаний недійсним договір дарування.

Щодо позовних вимог про стягнення з ОСОБА_4 витрат понесених позивачем на юридичні послуги щодо реєстрації права власності (договір від 26.07.2017р.) з підстав передбачених ст.390 ЦК України, то такі є безпідставні та задоволенню не підлягають, так як такі не стосуються утримання або збереження майна. Їх витрачання у такому розмірі не було необхідними і є зайвим, такі затрати були понесені позивачем на свій власний розсуд за укладеним нею договором, стороною якого ОСОБА_4 не був. Крім того, такі витрати були понесені позивачем, коли вона достовірно знала про набрання рішенням суду від 19.10.2015р., законної сили (09.03.2016р.), яким договір дарування кв. АДРЕСА_1 був визнаний недійсним. Відтак, необхідності для понесення таких витрат у позивача не було.

Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно з частиною першою статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Отже, загальна умова частини першої ст.1212 ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді визнання недійсним договору в судовому порядку.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.12.2017р. (справа №523/9173/16-ц), яке було змінено постановою Одеського апеляційного суду від 21.03.2019р. фактично було встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , останньою та ОСОБА_6 під час укладання договорів дарування відбувався обмін квартир, зокрема ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_3 кв. АДРЕСА_1 , а остання за договором дарування передала у власність ОСОБА_6 кв. АДРЕСА_2 . З власноруч написаної ОСОБА_4 розписки від 04.09.2015р. убачається, що він при укладанні договорів обміну квартирами по кв. АДРЕСА_1 та кв. АДРЕСА_2 отримав різницю в розмірі 100 000,00грн.

При таких обставинах, суд дійшов висновку, на безпідставне збагачення ОСОБА_4 на суму грошових коштів, отриманих ним від ОСОБА_3 в розмірі 100 000,00грн., за договорами дарування квартир, які згодом були визнанні недійсними, а отже є достатні правові підстави для застосування кондикційної норми ст.1212 ЦК України, як підставу для стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 100 000,00грн.

Суд відхиляє посилання ОСОБА_4 та його представника, що відповідач не отримував 100 000,00грн., так як таке спростовується власноруч написаною розпискою ОСОБА_4 , що він підтвердив у судовому засіданні. За змістом тексту розписки та посилання на укладання договорів обміну квартирами, одна з яких належить ОСОБА_4 , а інша, за встановленими судом обставинами, належить ОСОБА_5 , то слід дійти висновку, що саме від останньої відповідачем були отримані грошові кошти. Посилання про передачу коштів для їх витрати на потреби не заслуговують на увагу, так як таке в контексті написаної розписки слід розуміти таким чином, що після отримання грошових коштів в розмірі 100 000,00грн., ОСОБА_4 їх витратив на сплату комунальних послуг, заборгованості по житлово-комунальним послугам, витрат на оплату спожитої електроенергії, нотаріальних послуг.

Згідно частини першої, пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За укладання нотаріальних договорів дарування, які згодом були визнанні недійсними, ОСОБА_3 сплатила реєстраційні послуги у розмірі 5767,80грн. та 4643,00грн., що підтверджується свідоцтвом про сплату грошей приватного нотаріуса Трубачової Г.І. Отже, сплачена сума є збитками, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 . Крім того, факт оплати вказаних сум саме ОСОБА_3 підтвердив в судовому засіданні відповідач.

Щодо стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача витрат понесених нею на оплату заборгованості за рішенням суду та оплату боргів за спожиту електричну енергію, то такі задоволенню не підлягають, так як всі надані платіжні документи вказують про проведення таких сплат ОСОБА_4 . Крім того, частина представлених квитанцій на загальну суму 1245,40грн. щодо оплати витрат не спожиту електроенергію датується 2015р., тобто періодом коли ОСОБА_3 володіла та користувалась кв. АДРЕСА_1 , як власник. Доказів того, що вказана сума була сплачена, як заборгованість за спожиту ОСОБА_4 електричну енергії до укладання договору дарування від 04.09.2015р., матеріли справи не містять.

Перевіряючи доводи ОСОБА_4 та його представника в частині застосування норм закону щодо позовної давності, суд виходять з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина четверта, п`ята статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За виниклими між сторонами правовідносинами застосовується загальна позовна давність, яка встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

За частиною першою статті 261 ЦК України перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як було встановлено судом та зазначено вище в цьому рішенні, перебіг позовної давності за спірними вимогами, які є предметом розгляду даної справи, розпочався з часу набрання рішенням Суворовського районного суду від 19.10.2015р. (справа №523/1597/15-ц) законної сили, яким був визнаний недійсним договір дарування від 17.12.2014р., тобто з 09.03.2016р. З дійсним позовом ОСОБА_3 звернулась до суду 05.07.2019р., тобто з пропуском строку позовної давності.

Разом з тим, вирішуючи питання поважності пропуску строку позовної давності суд приймає до уваги, що ОСОБА_3 ще в липні 2016р. зверталась до суду з позовними вимогами про стягнення з ОСОБА_4 100 000,00 грн., які були задоволені рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.12.2017р. (справа №523/9173/16-ц), а згодом в цієї частині рішення суду було скасовано постановою Одеського апеляційного суду у зв`язку з неправильним обраним способом захисту порушеного права, про що вона дізналась 21.03.2019р. Судом апеляційної інстанції було зазначено право ОСОБА_5 на звернення до суду з окремим позовом про захист порушеного права. При цьому суд приймає до уваги, що вказана справа розглядалась судом першої та апеляційної інстанції майже три роки, що не залежало від ОСОБА_3 , а як наслідок зумовило пропуск нею строку позовної давності з даними вимогами.

Приймаючи до уваги наявність заінтересованості позивача у вирішенні виниклого спору, її активне ставлення щодо захисту своїх порушених прав, приймаючи до уваги обставини, що зумовили пропуск строку позовної давності, суд дійшов висновку про достатність підстав вважати поважними причини пропущення строку позовної давності ОСОБА_3 .

Таким чином порушене право ОСОБА_3 підлягає захисту.

VІ. Судові витрати.

Згідно ст.141 ЦПК України пропорційно задоволеним позовним вимогам суд стягує з ОСОБА_4 на користь позивача понесені нею судові витрати, які складаються з сплаченого судового збору в розмірі 4581,30грн.

Керуючись ст.ст.12,13,76,141,259,263-265,268, 279 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (іпн. НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 458 130,80грн., судовий збір в розмірі 4581,30грн., а всього 462712,10грн.

В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 10 березня 2021р.

Суддя