Справа № 414/1402/20
Провадження № 22-ц/810/178/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Сінько А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 11 січня 2021 року ухваленого судом у складі: судді Ковальова В. М. в приміщенні того ж суду

у цивільній справі про визнання свідоцтва право на спадщину недійсним, скасування державної реєстрації права власності та державних актів на земельні ділянки,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

встановив:

У липні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив визнати свідоцтва про право на спадщину видані на ім`я відповідачки ОСОБА_2 після померлого батька ОСОБА_3 недійсним та скасувати державну реєстрацію.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є сином ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і після його смерті відкрилася спадщина у вигляді двох прав на земельні частки ( паї) у КСП ім. Свердлова с. Невське Кремінського району Луганської області та двох майнових паїв члена КСП ім. Свердлова с. Невське Кремінського району Луганської області.

У нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини позивач не звертався, вважає себе таким, що фактично прийняв спадщину, так як на час смерті спадкодавця проживав та був зареєстрований з ним за адресою: АДРЕСА_1 , тому вважає, що він фактично прийняв спадщину і не заявляв відмови від неї.

Впродовж тривалого часу позивач не звертався до державного нотаріуса з метою одержання свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з матеріальними труднощами та юридичну необізнаність, і лише 25 березня 2020 року його дружина від його імені звернулася до державного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом, проте нотаріусом у вчиненні цієї нотаріальної дії було відмовлено у зв`язку з тим, що його рідна сестра ОСОБА_2 прийняла спадщину та отримала свідоцтва про право на спадщину на підставі довідки виконавчого комітету ради про те, що спадкодавець проживав за вищевказаною адресою один, після чого було здійснено державну реєстрацію права на спадщину.

Позивач вважає, що нотаріус видав іншому спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно без врахування його права на спадщину, що порушує його спадкові права.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 11 січня 2021 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

За доводами апеляційної скарги висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову є помилковими, оскільки позивачем доведено обставини якими обґрунтований позов, а саме фактичне прийняття ним спадщини, оскільки він був зареєстрований на час смерті разом зі своїм батьком та в подальшому після смерті спадкодавця отримував орендну плату за користування земельними паями і розпоряджався грошовими коштами на власний розсуд, що не заперечується відповідачкою; позивач не заявляв про відмову від прийняття спадщини, що залишилась після смерті його батька; вказує про недостовірність відомостей, які зазначені у довідці № 08 виданої 17 січня 2008 року Невською сільською радою Кремінського району Луганської областінаданої відповідачкою стосовно того, що спадкодавець на час смерті за місцем своєї реєстрації проживав один, що призвело до того, що нотаріус не встановив належним чином коло спадкоємців та не повідомив позивача про відкриття спадкової справи та видачу Свідоцтв про право на спадщину на все майно на користь лише одного спадкоємця - відповідачки ОСОБА_2 , тому позивач вважає, що відповідачка, діючи обманним шляхом, порушуючи волю спадкодавця порушила спадкові права позивача, позбавивши його належної йому частини спадкового майна, що залишилось після смерті ОСОБА_3 .

Заслухавши суддю-доповідача, доводи представника скаржника адвоката Костроби Т.А., пояснення відповідачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Головченка А.О. за апеляційною скаргою позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено обставин щодо його постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а сама по собі реєстрація місця проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити про своєчасність прийняття ним спадщини на підставі частини 3 статті 1268 ЦК України, оскільки місце реєстрації та місце проживання не є тотожними поняттями, отже позивач не прийняв спадщину після померлого батька ОСОБА_3 , оскільки не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини та у встановлений законом строк не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Такі висновки суду відповідають закону та встановленим обставинам у справі, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя залишив заповіт від 20 січня 2005 року на користь, зокрема, позивача та відповідачки ОСОБА_2 , яка є донькою померлого.

За змістом вказаного заповіту, батько сторін ОСОБА_3 заповів належні йому збіркнижки, майнові сертифікати в рівних долях ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_4 , а земельні сертифікати в рівних долях всім трьом своїм дітям: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

Отже, після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина за заповітом.

Батько сторін ОСОБА_3 був зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 , і відповідно довідки виданої 17 січня 2008 року Невською сільською радою Кремінського району Луганської області на день смерті проживав один.

За вказаною адресою також зареєстрований син померлого - позивач ОСОБА_1 з 1992 року, але постійно проживає впродовж тривалого часу, зокрема з часу одруження понад більше 20 років зі своєю родиною не за місцем своєї реєстрації.

20 лютого 2006 року відповідачка ОСОБА_2 у встановлений законом шестимісячний строк звернулась до Кремінської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , в якій також вказала і про інших спадкоємців за заповітом, зокрема, позивача ОСОБА_1 .

Заяв від інших спадкоємців за заповітом після померлого ОСОБА_3 до нотаріальної контори не надходило.

07 березня 2008 року Кремінською державною нотаріальною конторою на підставі заяви спадкоємця ОСОБА_2 , були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим Мальченко Т.М., сільським головою Невської ради Кремінського р. Луганської області, 20 січня 2005 року за реєстровим № 16, на наступне майно:

-за реєстровим № 865 на земельну частку (пай) згідно сертифікату Серії ЛГ № 0120146, виданого Кремінською районною державною адміністрацією Луганської області 3 лютого 1997 року і зареєстрованого 27 лютого 1997 року в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 325, на ім`я ОСОБА_1 , до якого 25 жовтня 2004 року Кремінською районною державною адміністрацією Луганської області були внесені зміни у зв`язку з передачею права на земельну частку ( пай) ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 жовтня 2004 року №2976,

-за реєстровим № 866 на земельну частку (пай) згідно сертифікату Серії ЛГ №0120145, виданого Кремінською районною державною адміністрацією Луганської області 3 лютого 1997 року і зареєстрованого 27 лютого 1997 року в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 324, на ім`я ОСОБА_3 ,

-за реєстровим № 867 на право власності на майновий пай члена КСП ім. Свердлова с. Невське Кремінського району Луганської області, що належав померлому ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП ( майновий сертифікат) Серії ЛУ № 123275, виданий Невською сільською радою 21 квітня 2004 року,

-а також на право власності на майновий пай члена КСП ім. Свердлова с. Невське Кремінського району Луганської області, що належав померлому ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП ( майновий сертифікат) Серії ЛУ №123308, виданий Невською сільською радою 10 січня 2005 року.

25 березня 2020 року позивач ОСОБА_1 через свого представника - ОСОБА_5 , звернувся до Кремінської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом на майно, яке складається з двох прав на земельні частки ( паї) у КСП ім. Свердлова с. Невське Кремінського району Луганської області та двох майнових паїв члена КСП ім. Свердлова с. Невське Кремінського району Луганської області, після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_3 , посилаючись на те, що спадщину, що залишилась після смерті його батька він прийняв, так як на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем.

Постановою державного нотаріуса Рубіжанської державної нотаріальної контори Коваленка Г.П. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на вказане вище рухоме майно,після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 з підстав передбачених статтею 49 Закону України « Про нотаріат».

За статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частинами першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, судом встановлено і не спростовано матеріалами справи, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_1 не був постійним місцем проживання позивача ОСОБА_1 , хоча він був зареєстрований у цьому будинку і право його проживання у ньому не обмежувалось.

У визначений законом строк позивач не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

Державна реєстрація позивача ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_1 сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті батька ОСОБА_3 за цією адресою реєстрації, оскільки спростована належними та допустимими доказами.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Наведене узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17.

Отже, позивачем не доведено суду зазначених вище обставин на які він посилається в якості підстав його звернення до суду з даним позовом.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, перевірив їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, правильно встановив спірні правовідносини сторін і норми права, які підлягають застосуванню до них, та дійшов обґрунтованого і вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту його постійного проживання зі своїм батьком ОСОБА_3 на час його смерті та не подав нотаріусу у встановлений статтею 1270 ЦК України строк заяву про прийняття спадщини.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Доказів які б спростували висновки суду скаржником не надано.

Посилання позивача у скарзі в якості доводів на те, що він фактично прийняв спадщину, оскільки після смерті спадкодавця отримував орендну плату за користування вказаними вище земельними паями і розпоряджався цими грошовими коштами на власний розсуд, що не заперечується відповідачкою, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позов заявлено з інших підстав, що наведені вище.

Інші доводи скаржника за своєю суттю є обґрунтуванням позовних вимог, зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, яким суд надав належну правову оцінку.

Отже, доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 11 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складення повної постанови 11 червня 2021 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький