Дата документу 03.03.2021 Справа № 334/7458/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/7458/19 Головуючий у 1 інстанції Козлова Н.Ю.
Провадження № 22-ц/807/517/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації ЗМР по Дніпровському району, Орган опіки та піклування районної адміністрації ЗМР по Шевченківському району про визначення місця проживання сина разом з батьком,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації ЗМР по Дніпровському району, Орган опіки та піклування районної адміністрації ЗМР по Шевченківському району про визначення місця проживання сина разом з батьком.

Позовна заява вмотивована тим, що він та відповідач є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням суд від 30.05.2016 року шлюб між ним та відповідачем розірвано

Починаючи з вересня 2019 року, відповідачка спочатку припинила спілкування його з сином, а згодом взагалі заборонила зустрічі.

Зі слів сусідів відповідачки, за місцем її проживання, дитина постійно знаходиться в квартирі(тижнями не виходить з неї), не відвідує дитячі майданчики та культурні заклади, не спілкується з іншими дітьми, коли відповідачка відлучається з помешкання, син залишається один вдома, без догляду дорослих. А з 16.09.2019 року не відвідував заклад освіти.

У зв`язку з тим, що останнім часом, проживання сина разом з матір`ю загрожує його здоров`ю та психологічному стану, з 29.01.2020 року син проживає з батьком та зі своєю рідною бабусею, за адресою: АДРЕСА_1 .

На теперішній час, життя дитини налагодилось, він відвідує школу, культурні заклади, спілкується з дітьми. Рідна мати позивача - ОСОБА_4 , бабуся дитини, є шкільним вчителем математики, вони мешкають разом та займаються вихованням та утриманням дитини.

Позивач офіційно працевлаштований в ПАО Укрграфіт, цех № 2, пекоплавщіком З розряду, постійно отримує заробітну плату. За місцем роботи та проживання характеризується з позитивного боку, отже заслуговує на довіру та має можливіть і бажання повністю утримувати та достойно виховувати свою дитину.

Згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 26.12.2018р. у нього є своє помешкання, за адресою: АДРЕСА_1 , в якому створені усі умови для проживання та виховання сина, він забезпечений одягом, продуктами харчування, книжками, розвиваючими іграми, в нього є своя окрема кімната. Для обліків у освітньому та медичному закладі, виникла необхідність зареєструвати фактичне місце проживання дитини з батьком, але відповідачка відмовляється надати згоду на таку реєстрацію.

Викладене свідчить, що зареєструвати місце проживання сина за адресою його фактичного проживання, він зможе тільки у разі наявності рішення суду, яким визначено місце проживання разом з батьком. Крім того, залишити дитину проживати разом з матір`ю, може призвести до вкрай негативного наслідку насамперед для дитини, тому в інтересах дитини, слід визначити місце його проживання разом з батьком.

Просив суд визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком дитини - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2020 року позов задоволено.

Місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визначено разом з батьком - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норм матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

ОСОБА_2 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Визначаючи місце проживання дитини з батьком, суд першої інстанції виходив з того, що батько позитивно характеризується, створив дитині всі необхідні умови проживання, добре дбає про сина, займається його здоров`ям, виявляє позитивний вплив на процес розвитку дитини, дитині комфортно та психологічно благополучно з батьком. При цьому судом враховано акт обстеження умов проживання, характеристику з місця проживання матері, висновки вчителів та пояснення сторін у справі.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 09.06.2012року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб.

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням від 30.05.2016року Шевченківського районного суду м. Запоріжжя шлюб було розірвано.

З пояснень позивача та відповідача встановлено, що з 2016 року по 2019 рік батько безперешкодно спілкувався з сином. А згодом, відповідачка почала чинити йому перешкоди.

Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 30.08.2019 року № 446р «Про порядок участі у вихованні та спілкуванні гр. ОСОБА_2 з малолітнім сином ОСОБА_3 » було встановлено порядок побачень з сином ОСОБА_3 , зокрема: Впродовж двох місяців, зустрічі відбуваються в присутності матері з метою налагодження взаємовідносини батька із сином, а саме: один будній день, впродовж 3 годин, згідно з графіком роботи батька, місто зустрічі визначається за домовленістю між батьками, з можливістю вільного пересування по місту; один вихідний день, згідно з графіком роботи батька з 10.00 до 15.00, місто зустрічі визначається за домовленістю між батьками, з можливістю вільного пересування по місту; в подальшому, згідно з графіком роботи батька, без присутності матері, а саме: два дні серед тижня продовж 3 годин, згідно з графіком роботи батька, з можливістю вільного пересування по місту за умови, що батько повертає дитину за місцем проживання матері; один вихідний день, згідно з графіком роботи батька з 10.00 до 18.00, за місцем проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 , з можливістю вільного пересування по місту за умови, що батько повертає дитину за місцем проживання матері.

До відділу служби від Запорізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 86 Запорізької міської ради Запорізької області двічі надходили подання на учня 1-В класу ОСОБА_3 , 2012 р.н., в якому зазначалося, що з 04.11.2019 по 29.11.2019 та з 02.12 по 20.12.2019 дитина пропустила школу без поважних причин.

В поданнях зазначалося, що класний керівник постійно телефонував гр. ОСОБА_1 , але жінка не відповідала на дзвінки, повідомлення та попередження. З інформації школи гр. ОСОБА_1 прийшла з сином до закладу, принесла книжки та зошити, щоб показати, що вона займалася з сином вдома. Мати дитини поводилася агресивно, на прохання класного керівника приводити дитину на навчання відповіла погрозами, лаялась.

Встановлено, що під час відпрацювання звернень позивача ОСОБА_2 та подань Запорізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 86 Запорізької міської ради Запорізької області були організовані спільні виходи спеціалістів відділу служби, ЗМЦСССДМ та працівників поліції в родину гр. ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , з метою соціального захисту малолітнього ОСОБА_5 , проведення профілактичної роботи з матір`ю, обстеження умов проживання родини. Проте, відповідачка ОСОБА_1 жодного разу не допустила працівників до помешкання, поводилася агресивно, нецензурно висловлювалася та викликала поліцію на фахівців, які виконували свої службові обов`язки.

Відділом служби неодноразово направлялися листи до Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області щодо притягнення гр. ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

29 січня 2020 року батько дитини забрав дитину зі школи та залишив у себе вдома за своїм місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно акту обстеження умов проживання ОСОБА_2 для дитини виділена окрема кімната, яка облаштована з необхідними меблями. Батьком створені належні умови для проживання, навчання та розвитку малолітнього сина ОСОБА_6 .

З висновку Органу опіки та піклування районної адміністрації ЗМР по Дніпровському району від 09.09.2020 року, вбачається, що районною адміністрацією Запорізької міської ради по Дніпровському району на адресу ОСОБА_1 направлено офіційні листи від 10.07.2020, 07.08.2020, в яких її запрошено до відділу служби для надання пояснень по цивільній справі № 334/7458/19 та необхідного пакету документів, а також на засідання комісії до районної адміністрації на 30.07.2020, 13.08.2020. Окремо просили ОСОБА_1 надати доступ до приміщення для складання акту обстеження умов проживання.

Спеціалістом відділу служби, начальником ВСР по Дніпровському району ЗМЦСССДМ та практичним психологом ВСР ЗМЦСССДМ на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя про надання суду висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_2 . Проте, обстежити умови проживання та скласти відповідні акти не виявилося можливим, оскільки ОСОБА_1 відмовилась відчиняти двері та допустити спеціалістів до помешкання, жінка агресивно спілкувалася зі спеціалістами. Спеціалістом відділу служби запрошено Головань В.В. на комісію на 13.08.2020.

30.07.2020 та 13.08.2020 відбулися засідання комісії, на яких розглядалося питання щодо надання до суду обґрунтованого висновку та розв`язання спору між гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_1 , а саме: визначення місця проживання дитини. Гр. ОСОБА_1 на засідання комісії не з`явилася, про день та час засідання була повідомлена належним чином (листом через поштове відділення).

Враховуючи вищевикладене, з метою захисту прав та інтересів малолітньої дитини, беручи до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, її режим дня, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, зважаючи, що місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини, на підставі ч. ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 Сімейного кодексу України, п. 72 постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», рішення комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 13.08.2020 протокол № 15/6, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком гр. ОСОБА_2 .

З довідки до інформації Запорізької загальноосвітньої школи № 86 від 12.06.2020р. вих. № 01-42/105, вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зарахований до першого класу загальної школи № 86 з 01.09.2019 року. Дитина мешкала з матір`ю ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_3 . Родина перебувала на обліку сімей Запорізького міського-центру соціальних служб для сімей, дітей та молоді з 31.07.2019 року, як така, що опинилася у складних життєвих обставинах. З 01.09.2019 року по 16,09.2019 року ОСОБА_6 відвідував заняття у школі. З 16.09.2019 року по 30.01.2020 року ОСОБА_6 перестав відвідувати навчальний заклад. За цей період ОСОБА_1 один раз відвідала навчально-виховний заклад (на запрошення адміністрації ЗЗОШ № 86), вела себе агресивно, не йшла на контакт, на прохання привести дитину на навчання, відповіла погрозами, почала лаятись, до навчання у ЗЗОШ № 86 ОСОБА_6 не приступив. ОСОБА_3 було відраховано зі школи 30.01.2020 року, у зв`язку з переходом до ЗПНВК «Реал», за заявою батьку, ОСОБА_2 .

Згідно інформації Запорізького приватного навчально-виховного комплексу «Реал» від 11.06.2020 вих. № 02/01-30 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в ЗПНВК «Реал» з 30.01.2020 року. На момент зарахування до закладу дитина не знала букв, не вміла читати, не мала знань та вмінь з інших навчальних предметів. На кінець навчального року ОСОБА_6 читає, пише, рахує відповідно до програмних вимог. Батько ОСОБА_2 , слідкує за зовнішнім виглядом дитини, ОСОБА_6 завжди охайно вдягнений, відповідно до сезону, батьком було придбано усе необхідне, постійно цікавиться шкільними успіхами сина, займається вихованням. Мати ОСОБА_7 за цей період в школі не з`являлася.

З довідки про доходи від 03.02.2020 вих. № 10/41 вбачається, що ОСОБА_2 офіційно працевлаштований на ПрАТ «Укрграфіт», отримує заробітну плату, з липня 2019 року по грудень 2019 року у сумі 75551,72 грн.

Відповідно до характеристики з місця проживання від 27.01.2020р., виданої головою ОСББ «Чарівна Веселка» та характеристики з місця роботи ОСОБА_2 характеризується позитивно.

Суд першої інстанції враховуючи положення статті 161 Сімейного кодексу України та враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини при районній адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 06.08.2020р. протокол № 19, висновок Органу опіки та піклування дійшов вірного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав, враховуючи інтереси дитини, визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно зі статтями 8, 11, 15 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

При визначенні місця проживання дитини у разі окремого проживання батьків застосовується принцип забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права.

Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17).

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Олсон проти Швеції" (№ 2) від 27 листопада 1992 року, ОСОБА_2, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Незважаючи на принцип ст.6 Декларації Прав дитини, якою передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір"ю лише за виняткових обставин, суд при прийнятті рішення надає переваги та керується ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Судова колегія враховує висновок органу опіки та піклування від 09.09.2020 року, за яким орган опіки та піклування та вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з батьком.

У відповідності до правової позиції, висловленої в ухвалі від 11.05.2012 р. у справі № 6-41653св11 Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року (995-384), найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Визначення місця проживання дитини з батьком за даним рішенням не порушує батьківські права іншого із батьків матері ОСОБА_1 .

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Ухвалюючи рішення у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява № 10383/09).

У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Великою Палато Верховного Суду прийнято постанову 17 жовтня 2018 року, якою відступлено від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. В постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом порушені норми процесуального права, оскільки під час розгляду справи позивач змінив і підставу і предмет позову, та що одночасна зміна предмета і підстави позову в силу вимог ст.49 ЦПК України не допускається.

Так, ч.3 ст.49 ЦПК України встановлено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Норми зазначеної статті не містять прямої заборони на одночасну зміну предмету та підстави позову.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що суд відмовив їй в долучені до матеріалів справи висновку психолога-психоаналітика від 25.07.2019 Запорізької обласної громадської організації «Взаємодія», яким, як вона вважає, підтверджується неможливість визначення місця проживання малолітнього сина з батьком.

Проте, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 надавала зазначений доказ до суду першої інстанції.

Положеннями ч.3 ст.367 ЦПК України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Скаржником не надано суду апеляційної інстанції жодних доказів неможливості подання вказаного доказу до суду першої інстанції, тому в силу ч.3 ст. 367 ЦПК України вказаний висновок колегією суддів не приймається.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 березня 2021 року.

Головуючий

Судді: