Справа № 405/6981/18
Провадження №2/405/1261/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2021 року Ленінський районний суд м.Кіровограда у складі:

головуючого судді Іванової Л.А.

при секретарі Гершкул М.В., Нетесі С.М.,

за участю учасників справи:

позивача ОСОБА_1

та представника позивача ОСОБА_1 адвоката Іващенка О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кропивницький цивільну справу №405/6981/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Кіровоградській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної та матеріальної шкоди, завданої неправомірними та протиправними діями працівниками поліції при виконанні ними своїх повноважень, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів Головного управління Національної поліції у Кіровоградській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної та матеріальної шкоди, завданої неправомірними та протиправними діями працівників поліції при виконанні ними своїх службових повноважень, в якому просив стягнути на його користь за рахунок державного бюджету ( Державної Казначейської служби України) завдану працівниками Гайворонського ВП ГУНП України в Кіровоградській області, при виконанні ними своїх службових повноважень, моральну (немайнову) шкоду у розмірі 15 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 19.10.2016 року по 27.03.2017 року відносно нього (позивача) працівниками Національної поліції ГУНП України в Кіровоградській області неодноразово складалися адміністративні протоколи про притягнення до адміністративної відповідальності. Вказані протоколи направлялися до Гайворонського районного суду Кіровоградської області. Разом з тим, дані протоколи містили пропущені строки притягнення особи до адміністративної відповідальності, про що судом виносилися відповідні постанови про закриття провадження у справі. Крім того, зазначив, що вказані протоколи складалися з грубими процесуальними порушеннями, а саме: без відповідних свідків, та його (позивача) як порушника на місці події вчинення правопорушення, на що його (позивача) незаконно зупиняли працівники поліції та із застосуванням фізичного, психічного впливу та погрозами як такими, що принижують людську гідність, доставляли до суду, де суд за відсутності в його (позивача) діях будь-якого складу правопорушення, звільняв його (позивача) від відповідальності, а справу закривав як за строками давності, так і за відсутності в його (позивача) діях будь-якого адміністративного правопорушення, однак, не дивлячись на це, працівниками Гайворонського ВП ГУНП України в Кіровоградській області Чернієм С.І. та ОСОБА_2 складалися нові протоколи і знаючи навмисно та достеменно, що він (позивач), з`являючись до Гайворонського районного суду Кіровоградської області для розгляду його (позивача) скарг на бездіяльність поліції, про внесення відомостей до ЄРДР, усвідомлюючи протиправність своїх дій з перевищенням службових повноважень, ігноруючи присягу, чинили йому (позивачу) перешкоди у доступі до Гайворонського районного суду Кіровоградської області, а саме: не пропускали до приміщення суду, коли розглядалася його скарга про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження СВ Гайворонського ВП ГУНП в Кіровоградській області Юрченка С.В. від 23.12.2016 року за №0000473 за ч. 2 ст. 125 КК України. У зв`язку із перешкодою до судового розгляду, він (позивач) пропустив розгляд даної скарги, оскільки не зміг пройти до суду через перешкоду вказаних вище працівників поліції, тому суд залишив дану скаргу без розгляду по суті. Крім того, працівники поліції ігнорували його право на захист, знаючи про те, що в нього мається складена відповідна угода про надання правової допомоги з адвокатом Забуранним Т.А., який мав представляти його інтереси у суді, у зв`язку з чим навмисно позбавили його (позивача) права на захист, чим порушили його конституційні права, внаслідок чого він (позивач) почав відчувати розгубленість, тривогу, безпомічність, постійний страх, дискомфорт, тимчасову відірваність від активного, соціального життя, нестійкий настрій, порушення сну, емоційну напругу, нервозність та дратівливість, що змушувало його (позивача) звертатися до лікарів. Також вказав, що станом на сьогоднішній день (08.10.2018 - дата написання позовної заяви), відповідачем, тобто ГУНП в Кіровоградській області у добровільному порядку шкоду не усунуто, чим завдано йому, як потерпілій стороні моральних страждань.

Крім того, моральні страждання проявляються у відчутті відчаю, сорому, не довіри до правоохоронної системи та неможливістю продовжувати активне громадське життя, у зв`язку з чим, розмір моральних страждань оцінює в 15 000 грн. Ця сума є виважена, так як враховується його (позивача) емоційний стан та обставини справи. При цьому, попередній орієнтовний розрахунок судових витрат, які він (позивач) поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи відповідно до вимог п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України: судовий збір відсутній у зв`язку із звільненням його відповідно до вимог п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», витрати на лікування 2 000 грн., поштові відправлення до 300 грн., збір доказів 1 000 грн., підготовка позовної заяви 1 000 грн., витрати часу 1 500 грн., моральне та фізичне страждання 15 000 грн.

Ухвалою суду від 16.10.2018 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання з викликом учасників справи.

Ухвалою суду від 15.02.2019 року підготовче провадження по даній цивільній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Іващенко О.П. (діє на підставі ордеру серії ВА №1003354 від 17.03.2020 року) під час судового розгляду справи позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених в позові, просили позов задовольнити.

Представник відповідача ГУНП в Кіровоградській області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не відомі, при цьому, представник ГУНП в Кіровоградській області під час підготовчого провадження у справі подав до суду відзив на позовну заяву, зареєстрований в суді за вх. № 28094 від 15.11.2018 року, в обґрунтування якого вказав, що загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. У випадках заподіяння шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, вона відшкодовується державою лише у випадках, зазначених в ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Особа вважається притягненою до адміністративної відповідальності тільки після постановлення судом рішення, яке набрало законної сили та яким особу визнано винною. Вона може бути реалізована тільки через належну правову процедуру, встановлену Кодексом України про адміністративні правопорушення, шляхом встановлення всіх обставин вчинення адміністративного правопорушення та особи, яка його вчинила, та визнання судом такої особи винною та призначенні щодо неї адміністративного покарання на підставі рішення суду, що набрало законної сили. Особа не несе відповідальності до тих пір, доки її не буде визнано судом винною. Так, позивач посилається на протиправні дії правоохоронних органів, проте належних доказів визнання протиправності дій чи бездіяльності не надає. Безумовною підставою для відшкодування шкоди є наявність рішення суду, в якому встановлено незаконність (протиправність) дій посадових осіб. Позивач посилається на протиправні дії працівників Гайворонського ВП ГУНП в Кіровоградській області, проте належних доказів, якими було б встановлено про наявність такої вини не надає. Представник відповідача зазначив, що обставини, викладені позивачем в позовній заяві під дію ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не підпадають, оскільки зазначена стаття має вичерпний перелік випадків в яких відшкодовується шкода, тобто, моральна шкода буде відшкодовуватись за умови наявності підстав, зазначених у ст.1 вказаного Закону. Також представник відповідача вказав, що факт складання адміністративного протоколу стосовно позивача не свідчить про незаконність дій поліцейських та не є підставою для відшкодування моральної шкоди. З матеріалів справи вбачається, що до позивача незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу не здійснювалось, відповідні судові рішення, які б прямо вказували на незаконність дій, стороною позивача до суду не надано. На підтвердження своїх доводів, позивач не надав жодних доказів, які б вказували на те, в чому ж полягає спричинена моральна шкода, а також наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача (органи досудового слідства) і вини останнього в її заподіяні.

З врахуванням наведеного представник відповідача зазначив, що у даних спірних правовідносинах позивач не має права на відшкодування моральної шкоди, оскільки: - норми права, які регулюють зазначені відносини не передбачають відшкодування моральної шкоди за складання адміністративного протоколу (інші заходи адміністративного впливу не застосовувалися); - позивач не конкретизує, якими саме діями чи бездіяльністю йому завдана шкода; - позивачем не надано належних доказів, які б вказували на незаконність дій працівників поліції, а також завідомо вчинених протиправних дій стосовно позивача під час складання протоколу про адміністративне правопорушення; - позивача не було незаконно притягнуто до адміністративної відповідності; - позивачем не надано жодного доказу на підтвердження понесення ним моральних страждань; - позивачем не надано розрахунків та аргументованих висновків щодо визначення розміру моральної шкоди; - позивач просить стягнути моральну шкоду, в той час як обґрунтування суми шкоди вказує на втрати матеріального характеру (поштові відправлення, лікування та інше, що не відноситься до моральної шкоди), а також витрати (шкода), які не настали, але на думку позивача можуть настати. Жодних належних доказів на підтвердження понесених витрат позивачем не надано, а також не надано доказів причинно-наслідкового зв`язку.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не відомі, при цьому, представник Державної казначейської служби України під час підготовчого провадження у справі подав до суду відзив на позовну заяву, зареєстрований в суді за вх. № 30430 від 29.11.2018 року, в обґрунтування якого зазначено, що Казначейство, яке бере участь у справі в якості відповідача, невзмозі використати права учасника процесу, тому що згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних правовідносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для справи. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що Казначейство повинно нести цивільно-правову відповідальність за неправомірні дії посадових та службових осіб інших органів державної влади. Представник відповідача зазначив, що оскільки у позовній заяві не наведено жодного доказу вини Казначейства щодо спричинення шкоди позивачу, то накладення будь-якої відповідальності на Казначейство свідчитиме про невірне вирішення справи по суті. Крім того, вказав, що позивачем не доведено та не надано належних доказів, що підтверджували б отримання ним моральної шкоди, спричиненої правоохоронними органами. З аргументів та доданих до позовної заяви доказів, не доведено права на отримання моральної шкоди за вимогами цивільного законодавства та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду». Таким чином, за відсутності інших доказів, які б свідчили про настання тяжких наслідків для позивача в зв`язку з ситуацією, в якій він опинився, можна стверджувати про недоведеність позивачем факту психічних переживань з цього приводу та інших негативних наслідків морального характеру. Посилаючись на ст. 23 ЦК України, ст. ст. 57, 60, 213 ЦПК України, Постанову Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди», просив відмовити позивачу у задоволенні вимог в зв`язку з недоведеністю заподіяної йому (позивачу) моральної шкоди.

Крім того, позивачем ОСОБА_1 подано до суду відповідь на відзив відповідача Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області, зареєстровану судом за вх. № 4634 від 20.11.2018 року та відповідь на відзив відповідача Державної казначейської служби України, зареєстровану судом за вх. № ЕП-4796/18 від 03.12.2018 року. При цьому, у відповідях на відзиви відповідачів позивач зазначив, що у відзивах відповідачі посилаються на ненадання ним (позивачем) доказів, однак це не відповідає дійсності, оскільки в матеріалах справи містяться протоколи, які склали працівники поліції, постанови суду, копія ухвали апеляційного суду Кіровоградської області про перешкоджання йому в доступі до суду. Крім того, відповідачі у своїх відзивах посилаються на те, що працівники поліції не заподіяли йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій, вважає це спростувати тим, що внаслідок вчинення протиправних дій поліцією йому завдано тілесних ушкоджень здоров`я. Крім того, згідно зі ст.25 Бюджетного кодексу України виплата коштів відбувається шляхом списання коштів, тож твердження Державної казначейської служби України є хибне.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, враховуючи позиції представників відповідачів ГУНП в Кіровоградській області та Державної казначейської служби України, надані у відзивах на позов, дослідивши матеріали справи та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.12 та ст.13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що у задоволені позову позивачу слід відмовити, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено право кожної особи в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст.16 ЦК України, до яких, серед іншого, належить відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України), при цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

При цьому, враховуючи норми ч.3 ст.13, ст.49 ЦПК України, позивач, який вважає, що його суб`єктивне право порушене, самостійно визначає предмет та підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову, - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обгрунтування необхідності його захисту.

Тлумачення вказаних процесуальних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Крім того, визначаючи розподіл тягаря доведення у даній цивільній справі, суд прийшов до переконання про необхідність застосування до спірних правовідносин правила частини 3 ст.12 ЦПК України, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У розумінні наведеного правила необхідно враховувати також правило частини 6 ст.81 ЦПК України, згідно з яким доказування не може грунтуватися на припущеннях, і саме таке розуміння процесуального закону найбільшою мірою відповідатиме засадничим принципам цивільного процесу: принципам змагальності сторін та диспозитивності цивільного процесу.

З огляду на зазначене, судом встановлено та письмовими доказами у справі підтверджується, що в провадженні Гайворонського районного суду Кіровоградської області знаходились матеріали, які надійшли з Гайворонського ВП ГУПН в Кіровоградській області про притягнення до адміністративної відповідності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ст.173 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постановою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 30.05.2017 року (Справа №385/727/17 ) закрито провадження по справі відносно ОСОБА_1 за ст. 173 КУпАП, в зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення. Так, згідно вказаної постанови вбачається, що протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 було складено 16.12.2016 року, при цьому до суду протокол надійшов 26.05.2017 року, таким чином, на даний час ( 30.05.2017 дата винесення постанови) минули строки накладення адміністративного стягнення, передбачені ст. 38 КУпАП.

Крім того, в провадженні Гайворонського районного суду Кіровоградської області знаходились матеріали справи, які надійшли з Гайворонського ВП ГУНП України в Кіровоградській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постановою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 27.07.2017 року (Справа №385/986/17 ) закрито провадження по справі відносно ОСОБА_1 за ст. 173 КУпАП, в зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення. Згідно з зазначеною постановою протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 було складено 19.10.2016 року, при цьому до суду протокол надійшов 24.07.2017 року, таким чином, на даний час ( 27.07.2017 дата винесення постанови) минули строки накладення адміністративного стягнення, передбачені ст. 38 КУпАП.

Окрім того, в провадженні Гайворонського районного суду Кіровоградської області знаходились матеріали справи, які надійшли з Гайворонського ВП ГУНП України в Кіровоградській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постановою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 19.09.2017 року (Справа №385/476/17) провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 173 КУпАП, - закрито, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ч.2 ст. 38 КУпАП. Згідно вказаної постанови вбачається, що 27.03.2017 року складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 173 КУпАП. В канцелярію Гайворонського районного суду адміністративна справа надійшла 19.09.2017 року, що позбавляє суд можливості забезпечити розгляд справи протягом передбаченого ч.2 ст. 38 КУпАП строку.

При цьому, судом відзначається, що зазначеними судовими рішеннями у формі постанов було закрито провадження по справам відносно позивача ОСОБА_1 за ст.173 КУпАП, на підставі п.7 ст.247 КУпАП, у зв`язку з закінченням на момент розгляду справ про адміністративні правопорушення строків, передбачених Законом, а саме: ч.2 ст.38 КУпАП.

Суд також зазначає, що особа вважається притягненою до адміністративної відповідальності з застосуванням належної правової процедури, встановленої Кодексом України про адміністративні правопорушення, шляхом встановлення всіх обставин вчинення адміністративного правопорушення та особи, яка його вчинила, та тільки після постановлення судом рішення, яке набрало законної сили, за яким особу визнано винною та накладено адміністративне стягнення.

Крім того, сам факт складання працівниками Гайворонського ВП ГУНП в Кіровоградській області адміністративних протоколів за ст.173 КУпАП стосовно позивача ОСОБА_1 не свідчить про незаконність їх дій та не є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Окрім того, до позивача незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу не застосовувалось, у зв`язку з чим підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди за нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відсутні, оскільки ст.1 зазначеного Закону містить вичерпний перелік випадків, за якими відшкодовується, зокрема, моральна шкода.

Позивач в позові посилається на протиправні дії працівників Гайворонського ВП ГУНП в Кіровоградській області щодо складання відносно нього протоколів про адміністративне правопорушення за ст.173 КУпАП, проте належні та допустимі докази, за якими було б встановлено незаконність дій працівників поліції, - відсутні, та, крім того, зазначеними судовими рішеннями (постановами) Гайворонського районного суду Кіровоградської області не встановлено будь - яких незаконних, протиправних дій працівників Гайворонського ВП ГУНП в Кіровоградській області під час складання протоколів про адміністративне правопорушення за ст. 173 КУпАП відносно ОСОБА_1 .

Судом також встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 14.08.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - задоволено. Ухвалу слідчого судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 18 липня 2017 року, якою скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого СВ Гайворонського ВП ГУНП в Кіровоградській області від 23.12.2016 року про закриття кримінального провадження №0000473 повернуто скаржнику, скасовано. Матеріали скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого СВ Гайворонського ВП ГУНП в Кіровоградській області від 23.12.2016 року про закриття кримінального провадження 0000473, - направлено до Гайворонського районного суду Кіровоградської області для розгляду по суті, при ццьому, судом відзначається, що зазначеним судовим рішенням не встановлено будь - яких незаконних дій працівників Гайворонського ВП ГУНП в Кіровоградській області, а реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішення в апеляційному порядку не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пленум Верховного Суду України у п.3 Постанови № 4 від 31.03.1995 року " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідствомі судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п.9 вказаної постанови).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема й органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких у законодавстві виокремлюються посадові чи службові особи органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами підлягають застосуванню правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України, за змістом якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині другій статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

За приписами частини першої 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Враховуючи те, що у зазначеній справі з урахуванням заявлених позивачем позовних вимог та підстав позову, а також наданих позивачем доказів, - відсутні підстави для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення ст.1174 ЦК України.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Тим самим, суд зауважує, що в даному випадку стягненню на користь позивача шкоди, завданої неправомірними діями службових осіб органів державної влади - посадових осіб ГУНП в Кіровоградській області, має передувати ухвалене в установленому законом порядку судове рішення щодо неправомірності таких дій.

Окремо судом зазначається, що Конституційним Судом України у рішенні від 03.10.2001 року у справі №1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної) завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто, відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів, тим самим, відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу.

З огляду на зазначене, судом відзначається, що сам факт складення протоколів про адміністративне правопорушення за ст. 173 КУпАП відносно позивача ОСОБА_1 та закриття провадження у справах про адміністративне правопорушення відносно позивача у зв`язку із закінченням на момент розгляду справ про адміністративне правопорушення строків, передбачених законом, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки відсутні факти неправомірності дій та порушення вимог законодавства з боку працівників Гайворонського ВП ГУНП України в Кіровоградській області, а також документальне підтвердження завдання позивачу такої шкоди.

Приймаючи до уваги вищезазначене та враховуючи те, що під час розгляду справи позивачем ОСОБА_1 на підставі ст. ст. 12, 81 ЦПК України не було доведено суду наявності завданої йому моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача (визнання незаконними дій), наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог, що є наслідком для відмови позивачу в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди в розмірі 15 000 грн. 00 коп.

Крім того, суд вважає, що не підлягають задоволенню з підстав їх недоведеності в порядку вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України шляхом подання суду належних і допустимих доказів і вимоги позивача ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 5 000 грн. 00 коп.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати по справі віднести на рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 7, 10, 12, 13, ст.ст.77-80, 81, 95, 133, 141, 235, 258, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Кіровоградській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди в розмірі 15 000 грн. та відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 5 000 грн., завданої неправомірними та протиправними діями працівниками поліції при виконанні ними своїх повноважень, - залишити без задоволення.

Судові витрати по справі віднести за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з підстав, передбачених ч.ч.2, 3 ст.354 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається до Кропивницького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Кіровограда.

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда Лілія Андріївна Іванова