Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2021 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Сидоренко І.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Зубкова В.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 11 Слов`янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області надійшла цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що 17 листопада 2013 року нею було написано розписку, згідно з якою вона отримала у борг від ОСОБА_3 15000 доларів США терміном на 1 місяць. Вказана розписка, як правочин, є недійсним, зважаючи на наступне.

22 листопада 2012 року між нею та відповідачем укладено попередній договір, за умовами якого, вона як продавець, взяла на себе зобов`язання продати ОСОБА_3 житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з п. 2.1 даного Договору, сторонами обумовлено вартість нерухомого майна у розмірі 119895,00 грн., що було еквівалентом 15 доларів США. Пункт 6.1 Попереднього договору передбачав, що укладення самого договору купівлі-продажу відбувається після одержання продавцем нового державного акту на право власності на земельну ділянку, не пізніше 22 листопада 2013 року.

На виконання вказаного Договору, позивачем видано довіреність н ім`я відповідача, якою уповноважила останнього на представництво її інтересів, пов`язаних з одержанням на її ім`я Державного акту на право власності на земельну ділянку, а також право продажу належного позивачу житлового будинку та земельної ділянки.

За вісім календарних днів до закінчення строку укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_3 почав вимагати від позивача написати оспорювань розписку на підтвердження факту отримання від нього 15000 доларів США, як завдатку, погрожуючи пошкодженням майна та вчиненням фізичного насильства.

Звернувшись за консультацією до свого знайомого ОСОБА_4 щодо роз`яснення їй правового значення «розписки», її наслідків, останній видав письмовий висновок, зміст якого зводився до того, що розписка є формальним документом, який не має юридичного значення та наслідків.

Згодом, 17 листопада 2013 року їй зателефонував ОСОБА_3 , який погрожуючи, знову наполягав на написанні розписки про отримання від нього завдатку за попереднім договором у сумі 15000 доларів США, зазначивши про відсутність у такої розписки будь-якого юридичного значення.

Зважаючи на письмовий висновок ОСОБА_4 та запевнення з боку ОСОБА_3 , позивач погодилась скласти оспорювань розпису, текст якої диктував відповідач, після чого він її забрав.

Внаслідок того, що договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки не був укладений у передбачений Попереднім договором строк, 10 вересня 2014 року дію довіреності, якою позивач уповноважувала відповідача на представництво її інтересів, пов`язаних з одержанням на її ім`я Державного акту на право власності на земельну ділянку, а також право продажу належного їй житлового будинку та земельної ділянки, позивачем було скасовано відповідною нотаріальною заявою.

У 2016 році нею отримано позовну заяву ОСОБА_3 про стягнення у розмірі 15000 доларів США за договором позики, на обґрунтування якої долучено оспорювана розписка від 17 листопада 2013 року. З цього моменту їй стало відомо про складення вказаного документу внаслідок обману ОСОБА_3 .

До спірних правовідносин слід застосувати положення ст. 229 ЦК України. оскільки позивач, при написанні розписки, діючи внаслідок примусу та обману, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, має місце помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Тому, просить суд визнати недійсним Договір позики на загальну суму 15000 доларів США, що укладений у формі розписки від 17 листопада 2013 року, сторонами якого є ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

В судове засідання позивач ОСОБА_5 не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, проте у судове засідання не з`явилась.

Представник позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на доводи викладені у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляд справи повідомлявся належним чином, проте надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 .

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

У судовому засіданні встановлено, що 22 листопада 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено попередній договір, який було посвідчено приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченком А.В. За положеннями вказаного Договору сторони зобов`язались в майбутньому, в обумовлений п. 6.1 цього Договору строк, укласти і належним чином оформити договори купівлі-продажу нерухомого майна житлового будинку з господарськими та побутовими будовами та спорудами та земельної ділянки на умовах і в порядку, визначених цим Договором.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Відповідно до п. 1.2 Попереднього договору, нерухомим майном є: житловий будинок з господарськими та побутовими будовами та спорудами під номером АДРЕСА_1 . Цей будинок належить продавцю на підставі рішення Слов`янського міськрайонного суду від 18 жовтня 2007 року; земельна ділянка. Площею 0,0544 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Ця земельна ділянка належить продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 722692, виданого Святогірською міською радою та відділом Держкомзему в м. Слов`янську 10 грудня 2008 року на підставі рішення Святогірської міської ради від 21 жовтня 2008 року.

Пунктом 2.1 Попереднього договору визначено, що продавець згоден продати, а покупець згоден купити зазначене нерухоме майно за ціною 119895,00 грн., що є завдатком та еквівалентно 15000 доларів США.

Згідно з п. 6.1 вказаного Договору, за домовленістю сторін укладення та нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюватиметься після одержання продавцем нового державного акту на право власності на земельну ділянку, але не пізніше 22 листопада 2013 року у приміщенні офісу нотаріуса Панченко А.В.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 635 Цивільного кодексу України, законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Крім того, 22 листопада 2012 року позивачем було видано Довіреність на ім`я відповідача, якою ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_3 бути її представником в земельному відділі, земкадастрі, у відділі Держкомзему, в усіх підприємствах, установах та організаціях незалежно від їх форм підпорядкування і форм власності, в органах місцевого самоврядування з усіх без винятку питань, пов`язаних з одержанням на її ім`я Державного акту на право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , одержати Державний акт на право власності на земельну ділянку на ім1я позивача, здійснювати пов`язану з цим оплату, а також продати за ціну та на умовах за її власним розсудом весь належний їй житловий будинок господарськими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_1 та земельну ділянку розташовану за тією ж адресою, одержати належні ОСОБА_6 від продажу гроші.

17 листопада 2013 року позивачем ОСОБА_5 видано розписку, з тексту якої вбачається, що остання взяла у борг у відповідача ОСОБА_3 15000 доларів США строком на 1 місяць, зі спливом якого зобов`язалась повернути у повному обсязі. Крім того, в даній розписці міститься зазначення, що на підставі наведеної розписки попередній договір від 22 листопада 2012 року слід вважати недійсним.

10 вересня 2014 року, позивач складено заяву, яку посвідчено приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченком А.В., та якою вона просила повідомити відповідача ОСОБА_3 про відміну довіреність, видану нею на ім`я відповідача.

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_6 про стягнення боргу, в якому просив стягнути з останньої боргу по договору позики у розмірі 15000 доларів США, що було еквівалентом 234000,00 грн.

За результатами розгляду наведеної справи, 24 липня 2017 року Слов`янським міськрайонним судом ухвалено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено та стягнуто на його користь з ОСОБА_6 борг в сумі 387000,00 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 2340,00 грн., а також витрати за надання правової допомоги у сумі 2500,00 грн.

Як вбачається з копії постанови Верховного Суду України від 13 березня 2020 року, вказане судове рішення підлягало апеляційному та касаційному перегляду та залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 12 грудня 2017 року та постановою Верховного Суду України від 13 березня 2020 року.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, оцінив розписку від 17 листопада 2013 року та дійшов до висновку, що вона є борговим документом і підтверджує зобов`язання ОСОБА_5 з повернення ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 15000 доларів США, у погоджені сторонами строки. Крім того, судами першої та апеляційної інстанції не встановлено обставин, які б свідчили про написання ОСОБА_5 розписок про отримання коштів у борг за відсутності дійсного її волевиявлення на вчинення таких правочинів або внаслідок тиску ОСОБА_3 . Докази звернення заявника до правоохоронних органів з приводу примушування її до написання боргової розписки у справі відсутні, відповідні твердження ґрунтуються виключно на поясненнях заявника, які не є доказами у розумінні вимог цивільного процесуального законодавства.

Аналогічні обставини встановлені судом при розгляді й даної цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору позики.

Так, позивач в обґрунтування своїх вимог зазначає, що відповідач погрожував їй пошкодженням її майна та фізичним насильством. Проте, наведені обставини стороною позивача жодним чином не підтверджено, а саме не надано будь-яких документів або інших письмових доказів звернення ОСОБА_5 до правоохоронних органів з приводу вказаних погроз зі сторони ОСОБА_3 , надходження таких погроз будь-яких іншим чином, в тому числі письмову чи за допомогою електронних засобів зв`язку, а так само не наведено свідків таких дій відповідача або інших осіб, яким було б відомо про зазначені обставини ймовірного протиправного впливу ОСОБА_3 на позивача з метою складання останньою оспорюваної розписки.

Таким чином, суд, за відсутності обґрунтованого підтвердження обставин протиправного впливу відповідача на позивача, приходить до висновку щодо добровільного складання ОСОБА_5 оспорюваної розписки.

Крім того, з матеріалів цивільної справи вбачається, що договірні зобов`язання між сторонами склалися задовго до складання ОСОБА_5 розписки, вимога про недійсність якої міститься у позовній заяві. За раніше виниклими зобов`язання, сторони у даній справі попередньо домовились про укладення та оформлення договорів купівлі-продажу нерухомого майна житлового будинку з господарськими та побутовими будовами та спорудами та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, відповідно до раніше досягнутих домовленостей, а саме п. 2.2 Попереднього договору, в рахунок належних за договором купівлі-продажу нерухомого майна платежів, на підтвердження зобов`язання і не забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу нерухомого майна та своєї платіжної спроможності, ціна вказана п. 2.1 цього Договору(15000 доларів США), сплачена готівкою покупцем і отримана продавцем повністю до підписання та нотаріального посвідчення цього договору.

Отже, ОСОБА_5 отримала грошові кошти у зазначеному розмірі, що встановлено у судовому засіданні, підтверджено наявними в матеріалах справи письмовими доказами та не спростовано сторонами.

Як зазначалось вище (п. 2.1), сума грошових коштів 15000 доларів США є завдатком та є еквівалентом 119895,00 грн., за які позивач погодилась продати відповідачу належне їй нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Вищезгаданий п. 6.1 Попереднього договору від 22 листопада 2012 року встановлює, що укладення та посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюватиметься після одержання продавцем нового державного акту на право власності на земельну ділянку, але не пізніше 22 листопада 2013 року.

Статтею 571 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

З огляду на викладені обставини, слід зауважити, що між сторонами існували правовідносини обмовлені двома правочинами, в кожному з яких фігурує сума у 15000 доларів США, яку отримала позивача ОСОБА_5 .

Згідно з п. 5.1 Попереднього договору, у випадку невиконання цього Договору покупцем, сума вказана у п. 2.1 цього Договору покупцю не повертається і залишається у продавця у розмірі завдатку.

Також, пунктом 5.2 Договору визначено, що у випадку невиконання умов цього Договору продавцем, він зобов`язується повернути покупцю протягом 3-х днів з дати встановленої п. 6.1 цього Договору подвійну суму завдатку.

Крім того, умовами Договору визначено, що невиконанням договору є будь-який факт, який є причиною офіційною (з винесенням відповідної постанови) відмови нотаріуса у посвідченні договорів купівлі-продажу; відмова однієї із сторін від підписання договорів купівлі-продажу на визначених цим договором умовах; не з`явлення до нотаріуса у зазначений час; або невиконання договорів купівлі-продажу, якщо цей факт доказаний в судовому порядку, чи наслідком його є розірвання договорів купівлі-продажу (визначення його недійсним).

Так, в розписці наданій позивачем відповідачу до закінчення строку, зазначеного у п. 6.1 Попереднього договору, міститься зазначення про недійсність Попереднього договору від 22 листопада 2012 року, на підставі виданої розписки. Отже, сторони фактично досягли домовленості про повернення грошових коштів раніше переданих ОСОБА_3 ОСОБА_5 , про застосування вищевказаних положень п.п. 5.1 - 5.3 Попереднього договору, жодна зі сторін в ході розгляду справи в суді не повідомляла, з окремими позовами або позовними вимогами до суду з даного приводу не звертались.

Натомість, суди, розглядаючи справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, прийшли до висновку, що розписка надана позивачем є борговим документом, виданим боржником на підтвердження укладення договору позики, у зв`язку з чим з ОСОБА_5 стягнуто суму боргу у розмірі 387000 грн., що є еквівалентом 15000 доларів США за курсом НБУ на момент розгляду справи та ухвалення по ній судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам ; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом, під час розгляду справи, встановлено наявність додержання сторонами вищевказаних вимог в момент вчинення правочину. Так, надання розписки є добровільним актом, який вчиняється боржником на підтвердження існування договору позики, а отже відсутність ознак добровільності повинна бути доведена стороною, якою порушується таке питання. Проте, ані позивач, ані її представники на підтвердження доводів позовної заяви, будь-яких доказів примусу до вчинення таких дій суду не надали.

Посилання ж позивача на те, що розписку нею складено під впливом помилки, внаслідок помилкового консультаційного висновку щодо юридичного значення розписки, що призвело до настання для ОСОБА_5 несприятливих наслідків у виді прийняття судом рішення щодо стягнення з неї боргу, про що надано нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_4 , згідно з якою останній зазначив, що він надав ОСОБА_6 консультаційний висновок з тим змістом, що розписка є формальним документом, який не має юридичного значення та наслідків. Проте, стороною позивача не надано належним чином оформленого та посвідченого письмового консультаційного висновку, про який нею зазначено у своїй позовній заяві, що викликає обґрунтовані сумніви щодо існування як самого висновку, так і правовідносин між позивачем та надавачем юридичних послуг ОСОБА_4 , саме в період укладання ОСОБА_7 ( ОСОБА_6 ) оспорюваного правочину.

Частиною першою статті 229 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Помилкою є неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Створення ж штучних обставин, які вплинули на волевиявлення особи та доведення протилежного, не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Слід зауважити, що позивачем в обґрунтування свого позову щодо визнання договору позики недійсним, зазначається про помилку внаслідок отримання нею консультаційних послуг та протиправний вплив зі сторони відповідача, які виразились у примусі та погрозах з його боку. Так, з позову вбачається, що перед складанням спірної розписки, позивач зверталась за отриманням юридичної консультації, однак з невідомих причин не зверталась до правоохоронних органів з приводу здійснення на неї протиправного впливу з метою спонукання до вчинення оспорюваного правочину. Наведене викликає у суду обґрунтовані сумніви щодо реального та об`єктивного існування обставин, про які йдеться у позовній заяві ОСОБА_8 .

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_9 є необґрунтованими, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають.

Керуючись, статтями 203, 215, 229, 570, 571, 635 Цивільного кодексу України, статтями, 10, 12, 13, 76, 81, 89, 200, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 10 березня 2021 року.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду І.О. Сидоренко