Справа № 654/4305/20
Провадження №2/654/400/2021
04 березня 2021 року Голопристанський районний суд Херсонської області в складі: головуючого судді судді Данилевського М.А.,
за участю секретаря Діденко В.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу №654/4305/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
В С Т А Н О В И В :
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що вона є власником житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В будинку значиться зареєстрований ОСОБА_2 , відповідач по справі. Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 23.12.2016 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Незважаючи на той факт, що шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, колишній чоловік позивача не проживає в даному будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, будинком не цікавиться.
У зв`язку з тим, що відповідач зареєстрований в її домоволодінні, порушуються її права як власника майна. Вона не має можливості вільно за своїм розсудом розпоряджатися, володіти та користуватися своєю власністю, та здійснювати цивільно-правові угоди пов`язані з будь-якими діями відносно своєї власності.
Позивач просить усунути перешкоди в користуванні та в розпорядженні належного їй житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні.
Відповідач, у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав.
Згідно ч.3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідача і ухвалює заочне рішення.
Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного.
В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.02.1997. Голопристанського районного суду Херсонської області від 23.12.2016 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 9).
Згідно довідки Новозбур`ївської сільської ради за №1638 від 29.08.2019 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 13, 14).
Згідно Договору купівлі-продажу №2-2397 від 25.07.2002 ОСОБА_1 придбала житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 ( а. с. 12).
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №125639723, ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Відповідно до положень п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Згідно положень ст. 112 ЦК УРСР (який діяв на час набуття прав ОСОБА_1 на спірний будинок) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.
Статтями 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція ст. 22 КпШС України та ст. 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване.
З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок в якому зареєстрований відповідач ОСОБА_2 був придбаний в 2002 році, тобто за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.
Виходячи з положень ст.60 СК України спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.
Оскільки статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, суд вважає, що в даному випадку, задоволення вимог позивачки про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням призведуть до порушення норм матеріального права, фактично позбавивши співвласника права користування належним йому майном.
Окрім того, суд зазначає, що право особи бути зареєстрованим за місцезнаходженням житлового помешкання, яке особі належить на праві приватної власності, не обмежується нормами чинного законодавства.
Виходячи в вищезазначених норм права позивач не є одноосібним власником спірної квартири, незважаючи на той факт, що квартира зареєстрована за нею, оскільки житловий будинок придбаний у 2002 році, в період шлюбу, а отже, позивач не наділена правом ставити питання про визнання іншого співвласника таким, що втратив право користування житловим приміщенням з такої підстави як припинення шлюбних відносин.
Окрім того, позивач не надав суду доказів, що їй з боку відповідача чиняться перешкоди у користуванні спірним житловим будинком, чим порушуються її права як співвласника.
Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилається на таку правову норму як ч.2 ст. 405 ЦК України та обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідач втратив право користування спірним житлом у зв`язку з відсутністю члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Такі доводи позивача, щодо дійсних причин не проживання в спірному будинку, суд вважає такими, що заслуговують на увагу і на поважність причин його не проживання, після розірвання шлюбу.
Саме по собі твердження позивача про те, що відповідач добровільно залишив житлове приміщення і не цікавиться житлом - будинком, доказово не підтверджено. Більш того, самим позивачем в позові зазначено, що причиною переїзду ОСОБА_2 послугувало те, що в них не склалось подружнє життя. Відповідач добровільно знятись з реєстраційного обліку місця проживання в будинку не бажає.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами обставини не поважності причин не проживання відповідача в будинку, право користування яким останній має, отже за таких обставин по справі підстав для задоволення позову судом не вбачається.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Перевіривши під час судового розгляду обставини за позовом на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а саме про визнання відповідача особою, що втратив право користування житловим приміщенням, яке має статус об`єкта спільної сумісної власності сторін суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
На підставі викладеного та керуючись, ст.ст.12, 76-81, 89, 141, 229, 258, 263-265, 280 ЦПК України суд, -
У Х В А Л И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення заочного рішення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене у загальному порядку.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Херсонського апеляційного суду або через Голопристанський районний суд Херсонської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Повне рішення складено 12.03.2021.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: http://court.gov.ua/.

Суддя М. А. Данилевський