Дата документу 02.03.2021 Справа № 336/5772/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер 336/5772/20 Головуючий у 1-й інстанції Зарютін П.В.
Номер провадження 22-ц/807/583/21 Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі представників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Державної казначейської служби України на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року за заявою ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, що подана на підставі ч. 1 ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду»,-

В С Т А Н О В И ЛА:

У травні 2020 року ОСОБА_1 в особі представників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про відшкодування шкоди, що подана на підставі ч. 1 ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (№ 266-94-ВР), яку було уточнено.

В обґрунтування своєї заяви зазначав, що 22 лютого 2017 року старшим слідчим в ОВС 1-го відділення слідчого відділу Управління СБУ в Запорізькій області підполковником юстиції Піскурьовим В.В. були внесені відомості до ЄРДР № 0000011 за ч. 2 ст. 110 КК України, а саме, розповсюдження матеріалів із закликами до вчинення умисних дій з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку встановленого Конституцією України вчинене повторно.

27 вересня 2017 року старший слідчий Піскурьов В.В. затримав ОСОБА_1 в порядку ст. 208 КПК України. Із протоколу затримання вбачається, що було його затримано під час скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 110 КК України, який полягає в розповсюдження матеріалів із закликами до вчинення умисних дій з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку встановленого Конституцією України вчинене повторно, попри те, що затримання відбулося біля квартири АДРЕСА_1 , а при обшуку затриманого ОСОБА_1 нічого не було знайдено та нічого не вилучалося.

Однак, не зважаючи на вищевказані обставини, які на думку заявника вже тоді свідчили про незаконність та безпідставність його затримання, 27 вересня 2017 року ст. слідчим Піскурьовим В.В. було повідомлено ОСОБА_1 про підозру у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 110 КК України, покарання за яке передбачає від 5-10 років позбавлення волі.

29 вересня 2017 року начальник слідчого відділу УСБ України в Запорізькій області Куйбіда Є.О., розглянувши матеріали кримінального провадження, внесені до ЄРДР № 0000011 за ч. 2 ст. 110 КК України, та встановивши наявність достатніх доказів, вирішив змінити раніше пред`явлене повідомлення про скоєння злочину від 27 лютого 2017 року та повідомити ОСОБА_1 , що він підозрюється у вчиненні кримінального злочину за ч. 3 ст. 110 КК України, а саме: розповсюдження матеріалів із закликами до вчинення умисних дій з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку встановленого Конституцією України, за попередньою змовою групою осіб, які призвели до загибелі людей та інших тяжких наслідків. Санкція даної статті передбачає від 10 до 15 років позбавлення волі або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна або без такої. На той час ч.3 ст. 110 КК України, не давала можливості суддям обрати будь-який інший запобіжний захід окрім тримання під вартою.

29 вересня 2017 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя на підставі ухвали № 331/6714/17 ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб.

В подальшому строк тримання ОСОБА_1 під вартою неодноразово продовжувався, і тримання під вартою тривало 13 місяців.

Лише 25 жовтня 2017 року колегія Шевченківського районного суду м. Запоріжжя відмовила в клопотанні прокурора про продовження запобіжного заходу та звільнила ОСОБА_1 з під варти в залі суду.

Заявник зауважує, що в ході досудового розслідування його дії були перекваліфіковано з ч. 3 ст. 110 КК України на ч. 2 ст. 110 та ч. 1 ст. 258-3 КК України.

17 січня 2018 року ст. слідчий Піскурьов В.В. склав, а прокурором відділу прокуратури Запорізької області юристом 1-го класу Бичков В.О. затвердив обвинувальний акт, згідно з яким ОСОБА_1 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.2 ст.110 КК України - вчинення умисних дій з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку встановленого Конституцією України за попередньою змовою групою осіб та за ч. 1 ст. 258-3 КК України інше сприяння діяльності терористичної організації, який було направлено до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

27 березня 2019 року вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 336/295/18 ОСОБА_1 було виправдано по обвинуваченню у скоєнні злочинів, передбачених за ч. 2 ст. 110, ч. 1 ст. 258-3 КК України, в зв`язку із недоведеністю винуватості.

Вирок переглядався апеляційним та касаційними судами, був залишений без змін та набрав законної сили 27 червня 2019 року.

Таким чином заявник зазначав, що він протягом 21 місяця перебував під незаконним кримінальним переслідуванням, із яких 13 місяців перебував під вартою.

Також ОСОБА_1 вказував, що його інтереси у кримінальному провадженні представляв адвокат Ляпін В.Ю., вартість послуг якого склала 150000 грн. оскільки адвокат ОСОБА_4 ввійшов до складу адвокатського об`єднання «Легес», між ним, адвокатським об`єднанням та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги від 30 квітня 2020 року. 05 серпня 2020 року на підставі вказаного договору ОСОБА_1 було сплачено 150000 грн. за послуги адвоката по кримінальній справі № 336/295/18.

Вказану суму ОСОБА_5 просить стягнути із Державного бюджету України на підставі п. 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», ч. 3 ст. 10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

В обґрунтування розміру відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 посилався на обставини обшуку у квартирі дружини та його затримання. Вказував також на неналежні умови утримання в ізоляторі тимчасового тримання та слідчому ізоляторі, у тому числі щодо якості харчування та лікування. Крім того, сама думка про те, що його можуть позбавити волі на все життя по сфабрикованим і абсурдним обвинуваченням, приводила заявника до психологічних страждань. Посилався на утримання його у скляному боксі під час розгляду кримінального провадження судом, що, зокрема, виключало можливість конфіденційного спілкування із адвокатом під час судового засідання та принижувало його гідність. Зазначав й про неналежні умови доставлення до суду спеціальним транспортом, утримання в приміщенні для підсудних до початку судового засідання, доставлення до лікарні та проходження медичних процедур у кайданках. ОСОБА_1 також вказував на те, що під час його перебування під вартою, співробітники СБУ вели листування від його імені, розповсюджували провокаційні матеріали та такі, що розпалюють релігійну ненависть. Зазначає, що сторона обвинувачення долучила до кримінального провадження матеріали, які не мають відношення до суті обвинувачення, через що суд був вимушений витратити багато годин для дослідження цих матеріалів, що затягувало розгляд провадження, а його родина оплачувала послуги адвокатів всі ці дні. Посилався заявник як на чинник, що спричинив моральні страждання, на некоректні висловлення спікера УСБУ в Запорізькій області Левченка С. після його затримання, прес-служби прокуратури Запорізької області після винесення виправдувального вироку та подальше розповсюдження цієї інформації ЗМІ. Також зазначав, що на суд здійснювався тиск з боку праворадикальних організацій та він із родиною мав підстави хвилюватися за своє життя та здоров`я.

За висновками судово-психологічної експертизи № 3/27 від 31 липня 2020 року, проведеної на замовлення ОСОБА_1 , йому були спричинена моральна шкода, кількісний еквівалент якої може становити 810 МЗП, розмір яких приймається рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, прийнятої на момент винесення рішення судом.

З огляду на наведені обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного казначейства України на його користь відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 150000 грн. та моральної шкоди у розмірі 810 мінімальних заробітних плат, розмір яких приймається рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, прийнятої на момент винесення рішення судом за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку на його користь з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року заяву задоволено частково. Визначено розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 в сумі 170000 грн., яку стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання з рахунку, на якому обліковуються кошти державного бюджету, передбачені на державні видатки за бюджетною програмою КПКВК 3504030, на користь ОСОБА_1 . В іншій частині заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у стягненні матеріальної шкоди (витрат на правову допомогу, понесених ОСОБА_1 під час розгляду кримінальної справи) суд першої інстанції виходив з того, що наданий заявником акт приймання-передачі послуг від 15 квітня 2020 року не містить посилання про те, що він складений адвокатом Ляпіним В.О. та ОСОБА_1 саме на виконання договору про надання правової допомоги № /21. Більш того, за вказаним актом приймалася-передавалася правнича допомога по кримінальній справі № 336/295/18, провадження № 51-9520ск18, в той час як провадження у кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_1 мало інший номер - як в суді першої інстанції, так і в судах вищого рівня.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , судом враховувалися глибина і характер моральних страждань заявника, період його перебування під слідством та судом. Суд дійшов висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди необхідно розраховувати з розрахунку: одна мінімальна заробітна плата (5000 грн.) за місяць кримінального переслідування (8 місяців) та додатково одна мінімальна заробітна плата за місяць тримання заявника під вартою (13 місяців), а отже, розмір відшкодування дорівнює 170000 грн. (34 мінімальні заробітні плати).

Не погоджуючись з вищезазначеної ухвалою, ОСОБА_1 в особі представників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 рокута ухвалити нове рішення, яким його вимоги задовольнити в повному обсязі.

Аналогічна апеляційна скарга також надіслана ОСОБА_1 в особі представників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 безпосередньо на адресу Запорізького апеляційного суду.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зазначили,що право заявника на відшкодування шкоди є абсолютним і беззаперечним, оскільки відповідно до ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» відшкодовується незалежно від вини посадових осіб органів дізнання попереднього слідства, прокуратури і суду. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду у місячний термін з дня звернення громадянина суд витребовує від відповідних державних та громадських організації усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди. Проте, судом першої інстанції зазначені вимоги було проігноровано. Зазначають, що ОСОБА_1 було повністю обґрунтовано вимогу щодо відшкодування витрат на правову допомогу, а висновок суду про недоведеність їх понесення саме під час розгляду справи по обвинуваченню ОСОБА_1 не відповідає обставинам справи, оскільки у рішеннях судів усіх інстанцій маються є.у.н. 336/295/18, як про це й зазначено в акті приймання-передачі послуг від 15 квітня 2020 року.

Також, на думку ОСОБА_1 , призначаючи на відшкодування моральної шкоди 170000 грн., суд першої інстанції не в повній мірі оцінив його моральні страждання, оскільки за роки, проведені під слідством та судом, доказуючи свою невинуватість, ОСОБА_1 отримав величезну психологічну травму та зазнав серйозних моральних страждань. В апеляційній скарзі зазначено, що ОСОБА_5 обвинувачували в причетності до загибелі 2870 людей, до поранень 7803 людей, до руйнування та пошкоджень 10565 житлових будинків, на відновлення яких необхідно витратити бюджетні грошові кошти в сумі понад 2060 млн. грн., і все могло закінчитись довічним ув`язненням. За таких обставин, вважають, що при визначенні моральної шкоди конкретно в цьому випадку суд не повинен був застосовувати мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди запропонований державою із посиланням на постанову Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року у справі № 757/53996/17., оскільки, як зазначено у рішенні ЄСПЛ від 12.07.2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» № 68490/01, § 62, оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним судженням, таким, що потребує ретельного дослідження в кожному окремому випадку. Так, по справі «Мельниченко проти України 19.10.2004 року», суд повторює, «що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави». Саме з огляду на зазначене, ОСОБА_1 було заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі - 810 мінімальних заробітних плат. Більше того, на підтвердження своїх доводів, щодо заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди заявник надав висновок експертного психологічного дослідження № 2/27 від 31 липня 2020 року, предметом якого було проведення психологічної експертизи.

Також, Державна казначейська служба України, яка не брала участь у справі, подала апеляційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року, та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви в повному обсязі.

В обґрунтування доводів своєї скарги, Державна казначейська служба України зазначають, що заяву ОСОБА_1 було подано, а судом першої інстанції розглянуто в порядку, визначеному ЗУ № 266-94-ВР та положенням про застосування цього Закону. Втім, відповідно до частини 2 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного, позовного та окремого проваджень. При цьому, перелік справ, які розглядаються в порядку окремого провадження, міститься у ч. 2 ст. 293 ЦПК України. Разом з тим, як випливає зі змісту ч. 3 ст. 293 ЦПК України, а також ч. 6 ст. 294 ЦПК України, у порядку окремого провадження розглядаються також і інші справи у випадках, встановлених законом, у разі відсутності спору про право. Оскільки норми ЦПК України, які визначають порядок здійснення цивільного судочинства, є спеціальними й такими, що прийняті пізніше, провадження в цивільних справах має здійснюватися відповідно до процесуальних норм, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Посилаючись на постанову Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі № 509/550/17-ц, в якій зазначено про наявність спору про право у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, такі справи підлягають розгляду в порядку позовного провадження, скаржник зазначає, що ОСОБА_1 мало б бути подано саме позовну заяву, яку мало б бути розглянуто в рамках позовного провадження. Крім того, судом першої інстанції не залучено ані Державну казначейську службу України, ані Управління СБ України в Запорізькій області в якості відповідачів, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду на підставі ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

У запереченнях на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які діють в інтересах ОСОБА_1 , окрім доводів з посиланням на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», які наведені в апеляційній скарзі, зазначають наступне. Так, у постанові від 27 грудня 2019 року Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що Державна казначейська служба України та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може боти підставою для обов`язкового залучення до участі и справі відповідачем Державну казначейську службу України чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача. Також представники ОСОБА_1 зазначають, що нормами Закону № 266-94-ВР при визначені розміру відшкодування шкоди громадянину не передбачено залучення будь-яких сторін. З огляду на наведене, ОСОБА_1 в особі представників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просять відмовити у задоволенні апеляційної скарги Державної казначейської служби України.

Інші учасники своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, на подання відзиву скористались, що в силу приписів ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представники ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу заявника, та просили задовольнити її з вищевказаних підстав. Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України просили залишити без задоволення.

Представник Державної казначейської служби України Кріль Ю.А. у судовому засіданні проти апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечувала, просила залишити її без задоволення, та задовольнити їх апеляційну скаргу, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року скасувати.

Належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи (т. 3 а.с. 81), ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився. Його представники, надали у судовому засіданні довідку КНП «Міська лікарня №6» Запорізької міської ради, з якої вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на лікуванні у 2 неврологічному відділенні з 09 лютого 2021 року по теперішній час з приводу позагоспітальної двобічної полісегментарної пневмонії ІІІ гр.: ДН ІІІ-VI ст. з супутнім захворюванням та ускладненням важкого перебігу коронавірусного захворювання (т. 3 а.с. 88). ОСОБА_2 , ОСОБА_3 пояснили, що наразі ОСОБА_1 знаходиться у лікарні вкрай тяжкому стані, оскільки під час перебування під вартою, у слідчому ізоляторі, протягом 13 місяців у несприятливих умовах, значно погіршився стан його здоров`я, що призвело до загострення бронхіальної астми.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України не підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_1 в особі представників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню з наведених нижче підстав.

Так, встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, та визнається учасниками справи наступне.

27 вересня 2017 року ст. слідчим в ОВС 1-го відділення слідчого відділу Управління СБ України в Запорізькій області, ОСОБА_1 було затримано та повідомлено його про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 110 КК України. До ОСОБА_1 застосовані спецзасоби (кайданки) (т. 1 а.с. 142-144). В цей же день, у межах кримінального провадження № 0000011 були проведені санкціоновані обшуки за місцем реєстрації та місцем фактичного проживання ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 136-138, 139-141).

29 вересня 2017 року ОСОБА_1 повідомлено про зміну підозри з ч. 2 ст. 110 КК України на ч. 3 ст. 110 КК України (т. 1 а.с. 147-150).

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2017 року ОСОБА_6 обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Запорізькому СІЗО. В подальшому строк тримання ОСОБА_6 неодноразово продовжувався (т. 1 а.с. 151-157, 160).

17 січня 2018 року прокурор звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя із обвинувальним актом відносно ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 110,ч. 1 ст. 258-3 КК України.

В ході судового розгляду кримінального провадження колегія суддів Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ухвалою від 25 жовтня 2018 року залишила без задоволення клопотання прокурора про продовження ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та звільнила обвинуваченого з під варти в залі суду (т. 1 а.с. 161-166).

Вироком Шевченківського суду м. Запоріжжя від 27 березня 2019 року у справі № 336/295/18 ОСОБА_1 виправдано по обвинуваченню в скоєні злочинів, передбачених ст. 110 ч. 2, ст. 258-3 ч. 1 КК України, в зв`язку з недоведеністю його винуватості (т. 1 а.с. 46-98).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 27 червня 2019 року вирок Шевченківського суду м. Запоріжжя від 27 березня 2019 року залишений без змін (т. 1 а.с. 99-121).

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Отже, судом першої інстанції вірно визначено строк перебування ОСОБА_1 під слідством, тобто протягом 21 місяця, з яких 13 місяців ОСОБА_1 перебував під вартою.

Постановою Верховного Суду колегією Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 09 квітня 2020 року вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 27 червня 2019 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін (т. 1 а.с. 121-134).

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»(далі - Закон № 266/94-ВР).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку постановлення виправдувального вироку суду, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно зі статтею 3 Закону № 266/94-ВР у разі незаконного засудження громадянинові відшкодовується: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону № 266/94-ВР).

Частинами першою та другою статті 12 Закону № 266/94-ВР передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Положеннями статті 13 Закону № 266/94-ВР передбачено, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У жовтні 2020 року виправданий ОСОБА_1 в особі представників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, яку було уточнено.

Вказану заяву ОСОБА_1 просив розглянути в порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Так, оцінюючи доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України, колегія суддів звертає увагу, що вона не містить посилань на незгоду з висновками вирішення судом заяви ОСОБА_1 по суті, зокрема, визначення розміру відшкодування моральної шкоди, заперечення встановлених судом обставин, на які посилається заявник, тощо.

Щодо посилань Державної казначейської служби України на постанову Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 509/550/17-ц та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме розгляду заяви ОСОБА_1 в порядку спрощеної процедури, колегія суддів зазначає наступне.

Приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року справа № 509/550/17-ц, провадження № 61-11518св19 зазначено, що враховуючи наявність спору про право у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, такі справи підлягають розгляду в порядку позовного провадження.

Частиною першою статті 42 ЦПК України передбачено, що у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Частиною 2 статті 48 ЦПК України встановлено, що позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

У вищезазначеній постанові Верховним Судом зауважено, що при розгляді справи № 509/550/17-ц, судами попередніх інстанцій було невірно визначено суб`єктний склад учасників справи, оскільки ними мали бути сторони, тобто позивач і відповідач. Крім того, в порушення вимог частини третьої статті 208 ЦПК України 2004 року розгляд справи по суті судом першої інстанції було закінчено шляхом постановлення ухвали, а не ухвалення рішення.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції розглянуто справу в порядку, передбаченому статтею 13 Закону № 266/94-ВР, розгляд справи по суті закінчено шляхом постановлення ухвали, при цьому, наявність моральної шкоди, її розмір та витрати на правову допомогу підлягали доказуванню сторонами.

Разом з тим, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року справа № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19, з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 761/13921/15-ц (провадження № 6-99цс17), оскільки Верховний Суд України не робив висновку про обов`язкове залучення ДКСУ та неможливість задоволення позову у разі незалучення цього органу.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила про помилковість висновку суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав незалучення відповідного територіального органу ДКСУ, зазначивши, що відмовивши у задоволенні позову з формальних міркувань, апеляційний суд не переглянув справу по суті.

Так, частиною 2 статті 410 ЦПК України встановлено, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами до пункту 9, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, колегія суддів враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду, а саме у постанові від 18 грудня 2019 року справа № 509/550/17-ц, та звертає увагу, що Верховний Суд, незважаючи на невірно визначений суб`єктний склад учасників справи, зазначив, про обґрунтованість висновку судів, що адвокатом виправданого у встановленому законом порядку було доведено завдання заявником моральної шкоди, оскільки кримінальну справу за обвинуваченням останнього було закрито у зв`язку з тим, що не було встановлено достатніх доказів для доведення в суді його винуватості.

Таким чином, колегією суддів встановлено аналогічні обставини, оскільки ОСОБА_1 також доведено завдання йому моральної шкоди, враховуючи, що його було виправдано вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 27 червня 2019 року у зв`язку з відсутністю у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

Крім цього, колегією суддів також враховується позиція, наведена у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 361/10096/14-ц, провадження № 61-37197св18, відповідно до якої крім принципів цивільного права - справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Європейський суд стверджує, що верховенство права означає, що усі люди рівні перед законом як у своїх правах, так і в своїх обов`язках. Тим не менше, законодавство має враховувати різницю між людьми та ситуаціями за умови, що така різниця має об`єктивну і розумну підставу, переслідує правомірну мету, узгоджується з вимогами, яких дотримуються демократичні суспільства, та пропорційні цим принципам (рішення у справі «Партія добробуту (Refah Partisi), Ербакан, Казан та Текдаль проти Туреччини», від 31 липня 2001 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року).

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року№3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Так, з урахуванням характеру та підстав заявленої ОСОБА_1 вимоги, вплив справи на його права, обов`язок, покладений на державні органи, та те, що скасування оскаржуваного судового рішення лише з формальних міркувань може розцінюватися як обмеження доступу до правосуддя, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України в цьому конкретному випадку не є підставами для скасування оскаржуваного судового рішення.

За таких обставин, апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає залишенню без задоволення.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що при оцінці доводів ОСОБА_1 та доказів наданих останнім на їх підтвердження, місцевим судом не в повній мірі було враховано вимоги закону і обставини справи, що вплинуло на правильність розміру моральної та матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 .

Отже, відповідно до частин другої та третьої статті 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Зазначена норма Закону не зобов`язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду.

Таким чином, законом визначений мінімальний розмір моральної шкоди, яка відшкодовується, та не встановлено граничний розмір такої шкоди.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічний висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів, частково погоджуючись з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , вважає, що висновки місцевого суду в цій частині підлягають додатковій оцінці та виправленню виходячи з наступного.

Так, Закон № 266-94-ВР прямо не пов`язує визначення розміру компенсації моральної шкоди з тяжкістю інкримінованого злочину, разом з тим, за переконанням суду, в цьому випадку слід враховувати те, що ОСОБА_1 інкримінувалося скоєння тяжкого злочину.

За матеріалами справи ОСОБА_1 обвинувачувався у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 110 КК України - умисні дії, вчинені з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, а також публічні заклики чи розповсюдження матеріалів із закликами до вчинення таких дій, вчинені особою, яка є представником влади, або повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або поєднані з розпалюванням національної чи релігійної ворожнечі, - караються позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років з конфіскацією майна або без такої.

Підозра заявнику була вручена за ч. 3 ст. 110 КК України - умисні дії, вчинені з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, а також публічні заклики чи розповсюдження матеріалів із закликами до вчинення таких дій, які призвели до загибелі людей або інших тяжких наслідків, - караються позбавленням волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі з конфіскацією майна або без такої.

Відповідно до ч. 1 ст. 258-3 КК України створення терористичної групи чи терористичної організації, керівництво такою групою чи організацією або участь у ній, а так само організаційне чи інше сприяння створенню або діяльності терористичної групи чи терористичної організації - караються позбавленням волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої.

У повідомленні про зміну підозру від 29 вересня 2017 року зазначено що злочинна діяльність ОСОБА_1 , за попередньою змовою з невстановленими під час слідства особами учасниками терористичної організації «ДНР», призвела до загибелі людей та настання інших тяжких наслідків, а саме: за період з березня 2014 року по березень 2017 року на території Донецької області загинуло 2870 осіб, ще 7803 особи постраждали внаслідок проведення бойових дій та звернулись за медичною допомогою, зруйновано та пошкоджено НОМЕР_1 житлових будинків, для відновлення яких необхідно витратити бюджетні грошові кошти в сумі понад 2060 млн. грн. (т. 1 а.с. 150).

Колегією суддів також враховується, що хід кримінального провадження масово висвітлювався ЗМІ, що також підтверджується матеріалами справи, зокрема витягами з публікації ЗМІ (т. 1 а.с. 177-250, т. 2 а.с. 7-22), при цьому, ОСОБА_1 є спеціальним кореспондентом газети, що безумовно свідчить про зміни у його життєвих і виробничих стосунках, тобто для відновлення попереднього стану, репутації заявника необхідно покласти чимало часу та зусиль. Також на підтвердження погіршення стану здоров`я після перебування в СІЗО ОСОБА_1 долучено до матеріалів справи медичну документацію (т. 2 а.с. 64-78).

Крім того, в матеріалах справи міститься висновок експертного психологічного дослідження № 3/27, на вирішення якого було поставлені питання щодо інтенсивності, глибині, тривалості страждань ОСОБА_1 внаслідок кримінального провадження відносно нього, наявність змін у ОСОБА_1 в емоційному стані, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню, тощо (т. 2 а.с. 43-62).

При цьому, висновки суду першої інстанції про те, що висновок фактично складений з застосуванням методики проф. О.М. Ерделевського, яка являє собою математичну формулу й ґрунтується на співвідношенні ступеня відповідальності з характером зазіхань й нематеріальних благ, що охороняються, проте її застосування припинено з 29 січня 2016 року, не ґрунтується на матеріалах справи. Так, у розділі використаних експертом методик, які були проведені під час дослідження відсутнє посилання на методику проф. О.М. Ерделевського (т. 2 а.с. 44)

Так, у вищезазначеному висновку зазначено, що ситуація, що досліджувалась є психотравмувальною для ОСОБА_1 . Факт обвинувачення в скоєнні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, обмеження волі, як першопричина виникнення життєвої кризи, тривала подія розслідування кримінального провадження та, відповідно, вимушений прояв ОСОБА_1 активності, що обумовлена була бажанням встановлення істини (доказування власної невинуватості). Завдана значна шкода його честі, гідності і репутації, Наведене обумовило стійке внутрішнє напруження, сприяло тривалому психологічному дискомфорту через вимушену перебудову усталених стереотипів життєдіяльності, спричинило штучне обмеження у плануванні потенційних можливостей, в тому числі й адаптивних. Результати проведеного експертного дослідження дозволяють вказувати на те, що моральні страждання ОСОБА_1 полягають у штучно створеній необхідності долати надлишкові перешкоди, які є емоційно ресурсозатратними та обумовлюють стійке внутрішнє напруження, зберігаючи тривалий психологічний дискомфорт через вимушену перебудову усталених стереотипів життєдіяльності. Інтенсивність та глибина моральних страждань ОСОБА_1 виражається у суттєвих змінах як індивідуально-психологічних особливостях, так й в емоційних проявах, що також відображається на його психофізіологічному здоров`ї. Тривалість моральних страждань полягає у наявності змін у функціонуванні окремих структур особистості підекспертного, що призвели до «життєвої кризи». Вона порушила його звичний хід життя, дезорганізовуючи життєдіяльність, сприяла виникненню необхідності переосмислення свого життя та характеризувалася наступними особливостями: почуттям неконтрольованості того, що відбувається; несподіваністю того, що відбувається; порушенням звичного ходу життя; невизначеністю майбутнього; тривалим стражданням; переживанням горя; почуттям втрати, небезпеки та приниження. У ОСОБА_1 діагностовано зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості та які виникли внаслідок дій посадових осіб органів досудового слідства та прокуратури. Кількісний еквівалент моральної шкоди (моральних страждань) може становити 810 МЗП, яких приймається рівним розміру мінімальної заробітної плати в України, прийнятої на момент винесення рішення судом (т. 2 а.с. 62).

Згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Колегія суддів не приймає визначений у висновку експерта розмір моральної шкоди, яка підлягає до відшкодування, оскільки оцінка доказів є прерогативою лише суду, а не експерта. У цій категорії справ розмір моральної шкоди має визначатись відповідно до наданих доказів, з урахуванням засад розумності та справедливості.

Отже, колегією суддів береться до увагитривалість перебування заявника під слідством та судом, виникнення нервового стресу, негативного впливу обставин справи на близьких родичів та порушень у соціально-побутовій сфері, погіршення психофізіологічного й психоемоційного стану, погіршення стану здоров`я, пролонгований стресовий вплив, глибину його душевних переживань, оскільки перебування у статусі обвинуваченого не є звичним явищем для ОСОБА_1 , який раніше не притягався до кримінальної відповідальності, тривалість обмежень, які були застосовані відносно позивача, у зв`язку із застосуванням запобіжних заходів та обмеження у зв`язку із цим можливості реалізації позивачем своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам роз`яснено, що коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

Так, у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року (справа № 214/1543/15-ц, провадження № 61-8017св18) зазначено, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити із розміру мінімальної заробітної плати, що діяла на момент ухвалення рішення судом першої інстанції.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» установлено з 01 січня 2021 року мінімальну заробітну плату на рівні 6000 грн.

Виходячи з того, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» обмежено лише мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, колегія суддів дійшла висновку про те, що розмір відшкодування, який буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості, дорівнює стократному розміру мінімальної заробітної плати на момент ухвалення рішення, тобто 600000 грн.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення в частині вирішення вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 150000 грн. колегія суддів також не погоджується із висновком суду.

Пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» прямо передбачено відшкодування суми, сплаченої громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Так, на підтвердження понесених ОСОБА_1 витрат на правову допомогу під час кримінального провадження, заявником надано копію договору про надання правової допомоги № /21 від 27 вересня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Ляпіним В.Ю. (т. 1 а.с. 169)

Згідно із оригіналом додатку до вказаного договору, вартість послуг адвоката на досудовому розслідуванні становить 70000 грн., на стадії судового провадження та стадії перегляду судових рішень -2500 грн. за участь у кожному судовому засіданні (т. 1 а.с. 170).

Відповідно до наданого заявником оригіналу акту приймання-передачі послуг від 15 квітня 2020 року, складеного адвокатом Ляпіним В.О. та ОСОБА_1 , адвокат надав послуги правничої (правової) допомоги на суму 70000 грн. під час досудового слідства та за участь у судових засіданнях, перелік яких наведений в акті, на стадіях розгляду кримінального провадження в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції на загальну суму 80000 грн. Підсумкова вартість послуг адвоката склала 150000 грн. (т. 1 а.с. 171).

Відповідно до копії договору про відступлення права вимоги, укладеного 30 квітня 2020 року між адвокатом Ляпіним В.Ю. та Адвокатським об`єднанням «Легес», адвокатське об`єднання набуло право вимоги за договором про надання правової допомоги від 27 вересня 2017 року; із договором ОСОБА_1 ознайомлений, про відступлення права вимоги йому повідомлено (т. 1 а.с. 173-174). Укладення вказаного правочину нормам діючого законодавства не суперечить, на час розгляду справи цій договір сторонами не розірвано та в судовому порядку недійсним не визнано,що свідчить про чинність угоди.

При цьому, у судовому засіданні представниками ОСОБА_1 надано пояснення, відповідно до яких укладення договору про відступлення права вимоги між ОСОБА_4 та АО «Легес» пов`язано з працевлаштуванням адвоката до цього адвокатського об`єднання.

З копії квитанції та меморіального ордеру від 05 серпня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 сплатив на користь Адвокатського об`єднання «Легес» сплачено 150000 грн. за послуги адвоката (т. 1 а.с. 175, 176).

Враховуючи належне документальне підтвердження витрат ОСОБА_1 на юридичну допомогу, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог у цій частині та відмови у стягненні з Державного бюджету України на користь заявника 150000 грн.

При цьому, посилання суду на відсутність в акті приймання-передачі послуг від 15 квітня 2020 року посилання про те, що за вказаним актом приймалася-передавалася правнича допомога по кримінальній справі № 336/295/18, провадження № 51-9520ск18, в той час як провадження у кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_1 мало інший номер - як в суді першої інстанції, так і в судах вищого рівня, спростовуються матеріалами справи, оскільки у вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2019 року, яким виправдано ОСОБА_1 міститься є.у.н. справи № 336/295/18. Аналогічний номер також зазначено в ухвалі Запорізького апеляційного суду та постанові Верховного Суду, якими вирок залишено без змін (т. 1 а.с. 46, 54, 76).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та скасування оскаржуваної ухвали в частині відмови у задоволенні вимоги про відшкодування витрат, пов`язаних з отриманням юридичної допомоги, з прийняттям в цій частині нової постанови про задоволення заяви. Ухвала Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди підлягає зміні, шляхом збільшення розміру стягнутої моральної шкоди з 170000 грн. до 600000 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року в частині відмови у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з отриманням юридичної допомоги скасувати, прийняти в цій частині нову постанову, якою:

Заяву ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з отриманням юридичної допомоги задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодуванням витрат на правову допомогу150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди змінити, збільшивши розмір стягнутої моральної шкоди з 170000 гривень до 600000 (шістсот тисяч) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 11 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: