Справа №466/1480/21
Провадження №2/463/1329/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С.І.

з участю секретаря Станько Р.О.

розглянувши в залі суду в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи Вища рада правосуддя, Уповноважений Верховної ради України з прав людини про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача, просять ухвалити рішення, яким стягнути з Державної казначейської служби України на користь позивача ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн., а на користь позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 50 000 грн.

Як на підставу позову покликаються на те, що суддею Шевченківського районного суду м. Львова Невойтом П.С. постановлено незаконну ухвалу від 15.02.2021, якою обмежено їхній доступ до правосуддя та завдано моральної шкоди.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 31.05.2021 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами.

Після цього позивач ОСОБА_2 , який одночасно є представником позивача ОСОБА_1 подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог та стягнення з держави Україна на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої суддею Шевченківського районного суду м. Львова Невойтом П.С. в розмірі 5 164 514,60 грн. Також просить залучити до участі в справі в якості відповідача суддю Шевченківського районного суду м. Львова Невойта П.С. Враховуючи ціну позову після збільшення позовних вимог іншим клопотанням просить перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши клопотання, суд приходить до висновку, що в задоволенні таких клопотань належить відмовити, а провадження у справі закрити з огляду на таке.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України).

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ ключовим для концепції справедливого розгляду справи як у цивільному, так і кримінальному провадженні є те, щоб скаржник не був позбавлений можливості ефективно представляти свою справу в суді та мав змогу нарівні з протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін (див. рішення у справі «Стіл та Морріс проти Сполученого Королівства» (Steel and Morris v. the United Kingdom), заява № 68416/01, п. 59, ECHR 2005?II). Принцип рівності сторін вимагає «справедливого балансу між сторонами», і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опонентом (див. рішення від 26 травня 2009 року у справі «Бацаніна проти Росії» (Batsanina v. Russia), заява № 3932/02, § 22).

Втілення цього принципу знайшло своє відображення в п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, згідно якого крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

При цьому, як зазначено в ч. 5 цієї статті, у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду.

Доказів направлення заяви про збільшення позовних вимог учасникам справи позивач не долучив чим по суті, обмежив можливості протилежної сторони представити свою позицію в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента.

З огляду на те, що обов`язок направлення вказаної заяви покладено на позивача, суд не буде замість нього направляти таку заяву іншим учасникам справи і тому з метою дотримання принципу рівності сторін у відповідності до вимог ч. 5 ст. 49 ЦПК України не прийматиме таку заяву до розгляду та поверне її позивачу.

Крім того, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції.

З огляду на ціну позову, справа є малозначною, а оскільки вирішенню підлягали виключно питання права, суд з посиланням на відповідну практику ЄСПЛ при відкритті провадження визнав недоцільним проведення судового засідання та визначив, що розгляд справи проводитиметься без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Одночасно, сторонам було роз`яснено право ініціювати розгляд справи з викликом сторін.

Натомість, позивач, як вбачається, своє клопотання про розгляд справи в загальному провадженні мотивує виключно фактом збільшення розміру позовних вимог і взагалі не наводить жодного іншого аргументу про необхідність розгляду справи в порядку загального позовного провадження.

Оскільки суд не приймав до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог, його клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження також слід залишити без задоволення.

Крім того, дослідивши матеріали справи суд вважає, що провадження в такій слід закрити з огляду на таке.

Відповідно до встановлених обставин, позивачі вважають, що моральна шкода заподіяна їм внаслідок постановлення суддею Невойтом П.С. ухвали від 15.02.2021 у справі № 466/981/21, яка на їхню думку є завідомо неправосудна і якою позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

В п. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають, серед іншого, протиправність діяння її заподіювача.

Відтак, з огляду на підстави позову для ухвалення рішення та вирішення питання про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди суд розглядаючи вказану справу по суті повинен обов`язково вирішити питання про правомірність дій судді Шевченківського районного суду м. Львова Невойта П.С. при постановлені ним ухвали від 15.02.2021 і з врахуванням загальних підстав цивільно-правової відповідальності суд повинен відмовити в позові, якщо дійде висновку про правомірність такої ухвали.

Вказане узгоджується з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, за змістом якої під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги позову.

За змістом частин першої та третьої статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу; втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можна оскаржити до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди під час розгляду конкретної справи, можна усунути лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді). (див., наприклад, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 62-65), від 13 березня 2019 року у справі № 462/32/17, від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 24-26)).

Крім того, згідно з п.57 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Повертаючись до обставин справи яка розглядається суд зазначає, що після відкриття провадження він поставив під сумнів добросовісність здійснення позивачами їхніх процесуальних прав та обов`язків, оскільки вказуючи про завідому незаконність ухвали судді Шевченківського районного суду м. Львова від 15.02.2021 у справі № 466/981/21 вони взагалі не пояснювали, яких заходів вжили для усунення такої, на їхню думку, судової помилки.

Як наслідок, суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України самостійно вживав заходів щодо збору доказів та з`ясував, що згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 15.03.2021 року позовну заяву у справі № 466/981/21 повернуто позивачу через невиконання вимог ухвали від 15.02.2021.

Крім того, позивач взагалі не оскаржувала цієї ухвали, що також стверджується даними офіційного веб-сайту судової влади.

Також, немає жодних доказів про притягнення судді Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності внаслідок постановлення ним ухвали від 15.02.2021.

Таким чином, на думку суду, звернення до суду з даним позовом пов`язано не стільки з фактом відшкодування моральної шкоди, скільки з перевіркою правомірності ухвали судді Шевченківського районного суду м. Львова Невойта П.С. від 15.02.2021, оскільки у встановленому законом порядку позивачі не вживали заходів для встановлення, на їхню думку, судової помилки.

Під час розгляду цивільної справи № 638/2304/17 (постанова від 05.09.2019) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вказав, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин.

Крім того, як зазначено в п. 1, 4, 5 ч. 5 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», незалежність суддів забезпечується, серед іншого, особливим порядком притягнення до відповідальності; порядком здійснення правосуддя, визначеним процесуальним законом, таємницею ухвалення судового рішення; забороною втручання у здійснення правосуддя;

Водночас, до завдань цивільного судочинства не відноситься можливість перевірки правомірності судового акту, що свідчить про неможливість розгляду цивільної справи в порядку цивільного судочинства, оскільки в протилежному випадку відбудеться втручання в незалежність судді у спосіб перевірки правомірності постановленої ним ухвали.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Крім того, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Таку правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 3 квітня 2018 року у справі № 9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18, від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц та від 20 листопада 2019 року № 591/5619/17.

З огляду на зазначене, провадження у справі слід закрити, оскільки така справа не підлягає розгляду як за правилами цивільного, так і за правилами будь-якого судочинства.

Керуючись ст. ст. 19, 46, 47, 255, 260 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Відмовити в прийнятті заяви про збільшення позовних вимог та повернути її позивачу ОСОБА_2 .

Відмовити в задоволенні клопотання позивача ОСОБА_2 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ідентифікаційний код НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіона, 6 ), треті особи Вища рада правосуддя (04050, м. Київ, вул. Студентська, 12-А, ), Уповноважений Верховної ради України з прав людини (01008, м. Київ, вул. Інститутська, 21/8) про відшкодування моральної шкоди закрити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст.ст. 354, 355, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Повний текст ухвали суду складено 13.07.2021.

Суддя: Леньо С. І.