Провадження № 22-ц/812/1233/21

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року м. Миколаїв

справа № 486/1271/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Тищук Н. О.,

суддів Локтіонової О.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Андрієнко Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, ухвалене 26 квітня 2021 року суддею Савіним О.І. в приміщенні цього ж суду, (повне рішення складено 05 травня 2021 року), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2

про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на Ѕ частину квартири та визначення порядку користування нею,

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про захист майнових прав.

Позивачка зазначала, що з 11 листопада 2016 року перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Южноукраїнського міського суду від 02 квітня 2020 року розірвано. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Син проживає з нею у квартирі АДРЕСА_1 , оскільки відповідач перешкоджає їм у користуванні квартирою АДРЕСА_2 , яка була придбана під час шлюбу.

Посилаючись на те, що квартира була придбана у шлюбі, ОСОБА_1 просила визнати її спільною власністю подружжя, визнати за нею право на Ѕ частину квартири та визначити порядок користування квартирою.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що квартира була придбана за його особисті кошти, зароблені до знайомства з позивачкою у 2013 2014 роках у Тюменській області Російської Федерації. Ці кошти він переводив в Україну та розміщував на депозитних рахунках своїх та своєї сестри ОСОБА_2 . З депозитів кошти були зняті у травні 2017 року 25 743, 10 доларів США та 2 270, 96 євро. У 2018 році саме за ці кошти він придбав спірну квартиру.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 26 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов висновку, що спірна квартира придбана відповідачем у період шлюбу з позивачкою, проте за його особисті кошти, а тому не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю відповідача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги, посилаючись на недоведеність роботи відповідача та переведення ним коштів в Україну з Російської Федерації, на недоведеність факту належності відповідачу коштів, які знаходились на рахунках його сестри та були зняті у 2016-2017 роках; зняті відповідачем у 2017 році кошти, які знаходились на його депозитних рахунках, були витрачені не на придбання квартири, а на облаштування стоматологічного кабінету;

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Сорочана А.В., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018року у справі № 372/504/17-ц.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 11 листопада 2016 року по 02 квітня 2020 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 9).

Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).

Дитина зареєстрована та проживає з матір`ю у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 17).

11 травня 2018 року відповідач ОСОБА_4 , зі згоди дружини ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_5 двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 за 655 000 грн. (а.с. 11-12, 13).

Також у матеріалах справи наявні докази того, що у 2015 році ОСОБА_2 у АТ «А-Банк» відкрито депозитний рахунок, на який 17 червня 2015 року зараховано 4 000 доларів США та 09 вересня 2015 року 3 425 доларів США. У подальшому договір переукладався, та у квітні 2017 року ОСОБА_2 було знято з рахунку, з урахуванням коштів, які нараховувались в якості процентів за вкладом - 8 894, 29 доларів США (а.с. 81-84).

Проте розцінювати ці кошти як такі, що були витрачені на придбання спірної квартири, підстав немає, оскільки квартира була придбана тільки у травні 2018 року, тобто більше, ніж через рік після зняття цих коштів з рахунку. Будь-яких інших доказів того, що ці кошти відповідачем зберігались і саме вони були витрачені на придбання квартири, відповідач не надав.

Надана відповідачем ОСОБА_2 виписка з депозитного рахунку, на якому ним були розміщені кошти у грошовій одиниці євро, також не може свідчити про їх направлення на придбання квартири, оскільки з виписки вбачається, що після закінчення строку дії договору, він був продовжений на новий строк з сумою вкладу - 2 096, 21 євро (а.с. 85-86).

Довідка АТ КБ «ПриватБанк» про те, що з 2013 року ОСОБА_2 мав депозитний рахунок, за яким у лютому 2017 року було виплачено 8 223, 72 грн. також не вказує на те, що ці кошти витрачені на придбання квартири.

Не можуть про це свідчити і витяги з рахунків сестри відповідача ОСОБА_2 оскільки жодних доказів того, що розміщені на її рахунках кошти належали відповідачу, суду не надано.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, з урахуванням викладених обставин справи, колегія суддів вважає не спростованою належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу.

За такого це майно підлягає поділу, при чому частки дружини та чоловіка у цьому майні є рівними.

Таких же висновків дійшов Верховний суд у своїх постановах від 30 червня 2021 року у справах № 644/2793/16 та № 334/4220/18, та від 05 липня 2021 року у справі № 591/692/19.

Посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 22 січня 2020 року у цивільній справі № 711/2302/18 є помилковим, оскільки у зазначеній постанові Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції з тих підстав, що у справі, яка переглядалась, була можливість достеменно встановити джерело походження коштів, за рахунок яких спірне майно було придбане.

Доводи апелянта про те, що до укладення шлюбу позивачка ОСОБА_1 заощаджень не мала, а її доходи під час перебування у шлюбі були незначними, не заслуговують на увагу оскільки майно, набуте за час шлюбу, вважається спільним навіть коли один з подружжя, з поважної причини, взагалі не мав самостійного заробітку. Такими поважними причинами можуть бути, наприклад, навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, з січня 2016 року по липень 2017 року ОСОБА_1 працювала у КНП «Южноукрахнська міська багатопрофільна лікарня» Южноукраїнської міської ради та за 2016 рік отримала 49 983, 13 грн. заробітної плати, а з січня по липень 2017 року 37 201 грн.

З серпня 2017 року по грудень 2018 року ОСОБА_1 перебувала на обліку як особа, що отримує допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с. 119).

Щодо визначення порядку користування квартирою, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, частинами 1,2,3 статті 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За змістом указаної норми права первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Основним критерієм встановлення порядку користування житловим приміщенням є можливість виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, яке б відповідало його частці у праві спільної власності на нерухоме майно. При цьому допускається можливість відійти у незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

За такого позовні вимоги у цій частині також підлягають задоволенню.

Відсутність згоди між подружжям щодо порядку користування житлом підтверджуються зверненнями позивачки до поліції з приводу зміни відповідачем замків у спірній квартирі та щодо вчинення ним домашнього насильства (а.с. 18, 19).

Також на доведення цих обставин свідчать заперечення відповідача щодо права позивачки на спірну квартиру.

Як вбачається з технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 , квартира розташована на першому поверсі дев`ятиповерхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 42,2 кв.м., у тому числі 1-ша кімната 16, 7 кв.м., 2-га кімната 25, 5 кв.м., кухня площею 11, 9 кв.м., ванна площею 3,9 кв.м., комора 0,6 кв.м. Загальна площа приміщень складає 74, 2 кв.м. (а.с. 15)

Житлові кімнати № 3 площею 16,7 кв.м. та № 8 площею 25,5 кв.м. є ізольованими, мають окремі входи (а.с. 16).

Ураховуючи те, що подружжя має сина ОСОБА_3 , який після розірвання шлюбу проживає з матір`ю, та враховуючи вік дитини 4 роки, суд вважає за доцільне відійти від відповідності реальних часток ідеальним часткам, у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, та виділити у користування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житлову кімнату площею 25, 5 кв.м., ОСОБА_2 виділити кімнату площею 16, 7 кв.м. У спільному користуванні залишити кухню площею 11.9 кв.м., ванну 3, 9 кв.м., вбиральню 1,6 кв. м., коридор 12, 7 кв.м. та комору площею 0,6 кв.м.

Саме такий порядок користування житловим приміщенням на думку суду найбільш враховує баланс інтересів кожного зі співвласників квартири та їх малолітньої дитини.

З огляду на викладене колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 26 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною власністю, визнання права власності на Ѕ частину квартир та про визначення порядку користування квартирою, задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .

Визначити порядок користування квартирою, виділивши у користування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житлову кімнату площею 25, 5 кв.м; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , кімнату площею 16, 7 кв.м, у спільному користуванні залишити кухню площею 11, 9 кв.м., ванну 3, 9 кв.м, вбиральню 1, 6 кв. м, коридор 12, 7 кв. м та комору площею 0,6 кв. м.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: О.В.Локтіонова

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 16 липня 2021 року