Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/1034/20
Провадження № 2/945/211/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2021року м.Миколаїв

Миколаївський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді Войнарівського М.М., за участю секретаря Куртія О.Ф., розглянувши в місті Миколаєві у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

Свої вимоги обргутнував тим,що позивач уродженець с.Залетічевка Летичівського району Хмельницької області, по переселенню переїхав на постійне місце проживання в с.Радсад в 1970 році. На підставі угоди, Керівництвом радгоспу «Радсад» для проживання позивачу ОСОБА_1 як переселенцю, було надано житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . За вищевказаною адресою позивач ОСОБА_4 зареєстрований і постійно проживає з 20.04.1970 року. 25 грудня 1972 року, між винрадгоспом «Радсад» і позивачем ОСОБА_1 було складено зобов`язання № 912, згідно з яким ОСОБА_4 , як переселенцю і працівникові винрадгоспу, була видана позика в сумі 2850 рублів для викупу житлового будинку, розташованого на земельній ділянці площею - 0,0961га, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . У відповідність з пунктом 4 цього зобов`язання - борг за позикою позивач ОСОБА_4 зобов`язався погасити протягом 15 років, починаючи з січня 1978 року, шляхом внесення підприємству щомісяця не менше однієї третьої частини квартального платежу, встановленого в зобов`язанні, одночасно з погашенням відсотків за користування позикою. Повне погашення позики та сплату відсотків ОСОБА_4 зобов`язався здійснити до січня 1993 року. Згідно з довідкою від 1 вересня 1991 року, виданої радгоспом Радсад», ОСОБА_1 повністю погасив позику і відсотки за позику переселенського будинку в сумі 2850руб. Тобто складене зобов`язання № 912 ОСОБА_1 згідно з яким ОСОБА_4 , як переселенцю і працівникові винрадгоспу, була видана позика для викупу житлового будинку, розташованого на земельній ділянці площею - 0,0961га, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, було його особистим зобов`язанням по сплаті позики в сумі 2850 рублів для викупу житлового будинку. 12.11.1993 року Заводським відділом РАЦС м Миколаєва був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . На підставі рішення Виконавчого комітету Радсадівської сільської ради від 21.07.2009 року № 54, ОСОБА_1 було дано право на оформлення права власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 25.02.2010г Виконавчим комітетом Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на спірне майно. 25.02.2010 року дане свідоцтво було зареєстровано в НМБТІ м.Миколаєва, номер запису 432. 25.03.2010 року ОСОБА_1 був виданий державний акт серії ЯК № 805925 на право власності на земельну ділянку площею - 0,0961га, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .Даний акт зареєстрований в Книзі запису реєстрації державних актів на право власності на землю за№ 60. Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 27.12.2019 року вищевказаний шлюб був розірваний. Таким чином позивач просить визнати його право особистої приватної власності на вищезазначене майно.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Семенов Ю.С.в судове засідання не з`явилися,при цьому подали заяву про розгляд справи без їх участі,також зазначили,що позовні вимоги підтримують та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася,при цьому подала заяву в якій позовні вимоги визнала,розгляд справи просила провести без її участі.

Дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

25 грудня 1972 року, між винрадгоспом «Радсад» і позивачем ОСОБА_1 було складено зобов`язання № 912.

Згідно довідки радгоспу «Радсад» від 1991 року ОСОБА_1 ,який мешкає в АДРЕСА_1 було повністю погашена позика та проценти за позикою переселенського будинку.

Згідно витягу з рішення №54 від 21.07.2009 року «Про оформлення права власності на житлові будинки та господарські споруди» вирішено оформити право власності на житловий будинок з погосподарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . Виконавчому комітету сільської ради видати свідоцтво про право власності. Миколаївському міжміському комунальному підприємству БТІ зареєструвати рішення.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1 власником житлового будинку,що розташований в АДРЕСА_1 вказаний ОСОБА_1 на підставі Рішення виконавчого комітету Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області № 54 від 21.07.2009 року.

Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25422611 від 25.02.2010 року власником житлового будинку що розташований в АДРЕСА_1 зазначений ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності серія НОМЕР_1 від 25.02.2010 року.

Як вбачається з копії державного акту про право власності на земельну ділянку серія ЯК № 805925, ОСОБА_1 на підставі рішення ХХХІІІ позачергової сесії п`ятого скликання Радсадівської сільської ради від 17.03.2010 року №3 є власником земельної ділянки площею 0,0961 га,з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку,господарських будівель і споруд, яка розташована в АДРЕСА_1 .

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 07.06.2017 року визнано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою,що втратила право користування житловим приміщенням-житловим будинком, який розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 27.12.2019 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 розірвано.

Згідно виписки із по господарського обліку№ 928/02-15-23-19 від 12.11.2019 року виданої виконкомом Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області ОСОБА_1 в тому,що він є головою домоволодіння з 1971 року, відповідно записів по господарських книг сільської ради №3,номер об`єкта по господарського обліку № 010271-1.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначався рік введення в експлуатацію будинку.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69).

Відповідно до п. 7 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженого ЦСУ СССР 12 травня 1985 року № 5-24/26, дані книги погосподарського обліку використовуються, зокрема, для обліку житлових будинків, що належать громадянам на праві приватної власності. Записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону україни Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 01.07.2004 № 1952 IV права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умов якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

За часів дії законодавства УРСР момент виникнення права власності на будинки, споруди не залежав від державної реєстрації його права.

Відповідно до частини першої статі 58 Конституції України закони та інші нормативно правові акти не мають зворотної дії в часі,крім випадків,коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Таким чином, обставини справи свідчать про те, що спірні правовідносини виникли до 1 січня 2004 року (час вступу Сімейного кодексу України), а тому на них поширюються норми КпШС України.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб і сім`ю України» (в редакція яка була чинна на момент спірних правовідносин), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами.

Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС).

Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.60,ч.2 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Закон (ст.368,ч.3 ЦК України) зазначає, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення.

Стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1)майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, керуючись ст.263-265 ЦПК України, ст.57,60,70 СК України, ст.368 ЦК України,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю- задовольнити.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ,паспорт серія НОМЕР_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) земельну ділянку площею 0,0961га, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ,паспорт серія НОМЕР_2 ;РНОКПП НОМЕР_3 ) житловий будинок, загальною площею 72 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами який розташована за адресою: АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженка с.Баловне, Новоодеського району Миколаївської області)на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серія НОМЕР_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати в сумі 846,40 грн.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції-Миколаївський апеляційний суд.

Суддя М. М. Войнарівський