Справа № 127/6152/20
Провадження № 22-ц/801/493/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2021 рокуСправа № 127/6152/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Міхасішина І. В., Стадника І. М.

Секретар: Кузьменко Б. І.

За участю: представника позивача ОСОБА_1 адвоката Покоєвича А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою піклувальника дитини-сироти ОСОБА_2 ОСОБА_1

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 грудня 2020 року у цивільній справі за позовом піклувальника дитини-сироти ОСОБА_2 ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про звільнення майна з-під арешту,

Рішення ухвала суддя Медяна Ю. В.

Рішення ухвалено у відсутності сторін у м. Вінниці

Дата складення повного тексту рішення 14 грудня 2020 року,

Встановив:

12 березня 2020 року піклувальник дитини-сироти ОСОБА_2 ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про звільнення майна з-під арешту.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його батька ОСОБА_3 , спадщину прийняв його син ОСОБА_2 . До складу спадщини входить нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 .

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно №185914808 від 23 жовтня 2019 року вчинений запис про обтяження за № 7439676 від 24 червня 2008 року, підставою виникнення якого є постанова Вишенського ВДВС ВМУЮ серії АН № 947174, видана 09 січня 2008 року, за якою Вишенським ВДВС ВМУЮ внесено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить померлому ОСОБА_3 на праві власності. Дана обставина створює перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні оформлення права власності на зазначене нерухоме майно.

Однак, є постанова від 21 грудня 2010 року про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-1482, виданим Ленінським районним судом м. Вінниці 07 квітня 2009 року, відповідно до якої штраф в розмірі 2895,12 грн. сплачено на користь держави.

Така ситуація порушує право ОСОБА_2 на вільне розпорядження своїм майном і воно підлягає захисту відповідно до ст. 16 ЦК України.

Оскільки існує документ, який підтверджує факт того, що виконавче провадження за виконавчим листом № 2-1482 від 07 квітня 2009 року закінчене, тому не існує законних підстав для накладення арешту на нерухоме майно.

Відповідно до статі 40 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець мав би вирішити питання про зняття арешту з майна у постанові про закінчення виконавчого провадження, чого ним не було зроблено.

3 березня 2020 року він подав до Центрального ВДВС м. Вінниці заяву про зняття арешту з нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , оскільки не існує законних підстав для накладення арешту.

Тому позивач просив скасувати арешт, накладений Вишенським ВДВС Вінницького МУЮ, реєстраційний номер обтяження 7439676, підставою виникнення якого є постанова Вишенського ВДВС ВМУЮ серії АН № 947174, видана 09 січня 2008 року, з нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 грудня 2020 року в задоволенні позову піклувальника дитини-сироти ОСОБА_2 ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про звільнення майна з-під арешту, відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким скасувати арешт, накладений Вишенським ВДВС Вінницького МУЮ, реєстраційний номер обтяження 7439676, підставою виникнення якого є постанова Вишенського ВДВС ВМУЮ серії АН № 947174, видана 09 січня 2008 року, з нерухомого майна з квартири АДРЕСА_1 , зазначивши, що рішення є необ`єктивним, необґрунтованим та винесеним із порушенням матеріального та процесуального законодавства.

Так, суд не сприяв всебічному та обґрунтованому вивченню матеріалів справи, що стало підставою для винесення рішення, яке підлягає скасуванню. Судом не було враховано і не досліджено в повній мірі документ, який підтверджує факт того, що виконавче провадження за виконавчим листом № 2-1482 від 07 квітня 2009 року закінчене, тому не існує законних підстав для накладення арешту на нерухоме майно.

Також позивач в апеляційній скарзі посилається на положення частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», згідно яких особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. Тобто, особа, яка не є стороною виконавчого провадження саме вона має можливість звернутися до цивільного суду з позовною заявою про зняття арешту із свого майна. У випадку, коли особа мала статус боржника у виконавчому провадженні, їй слід звертатися до суду, який видав виконавчий документ, із скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця в порядку, передбаченому розділом Х Закону та відповідними розділами ЦПК України або ГПК України. Особа, чиє право порушене або її представник інколи не відрізняють особу, відмінну від боржника, на майно якої з певних причин у межах виконавчого провадження накладено арешт, від боржника, що в результаті призводить до неправильного обрання способу захисту порушеного права.

Позивач наголошує, що аналізуючи положення законодавства України, прийшов до висновку про те, що безпосереднє зняття арешту з майна здійснюється за постановою державного виконавця, яка приймається на підставі відповідного рішення суду, тому оскаржуване рішення суду від 14 грудня 2020 року є незаконним, необґрунтованим та підлягає до скасування.

Відповідач не надав відзив на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився; надіслав лист, у якому просить розглянути справу без представника відповідача і при винесенні рішення покладається на розсуд суду.

Згідно положень статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Неявка у судове засідання відповідача, з урахуванням його прохання про розгляд справи у його відсутність, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено запис за № 2045 від 14 липня 2004 року та відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції видано 14 липня 2004 року свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , у якому батьками записані: батько: ОСОБА_3 , мати: ОСОБА_3 (а. с. 6).

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 спадщину прийняв його син ОСОБА_2 , про що приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Копаничук Я. Ю. заведено спадкову справу № 3/2019 за номером у Спадковому реєстрі 64278834, про що свідчить довідка приватного нотаріуса № 119/01-16 від 04 червня 2019 року і Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а. с. 9, 10).

Згідно розпорядження Вінницької районної державної адміністрації № 32 від 05 лютого 2019 року призначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що проживає по АДРЕСА_3 , опікуном над дитиною-сиротою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 7-8). Таким же розпорядженням за № 175 від 28 травня 2019 року внесені зміни в текст розпорядження № 32 від 05 лютого 2019 року: слово «опікун» замінено на слово «піклувальник» (а. с. 68).

Постановою головного державного виконавця Гунько О. А. Вишенського відділу державної виконавчої служби Вінницького МУЮ з виконавчого провадження: виконавчого листа № 2-1482, виданого 07 квітня 2009 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь держави штрафу в розмірі 2895,12 грн., виконавче провадження закінчено на підставі п. 8 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із сплатою по квитанції № 17 від 16 грудня 2010 року (а. с. 11).

В Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна наявні відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо нерухомого майна: квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 7-1336, видане 11 вересня 2007 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Надольською О. А.

Дана Інформація містить відомості про державну реєстрацію обтяжень, проведену 24 червня 2008 року державним реєстратором Тиврівської районної державної адміністрації Магдалюком О. Г. на підставі: постанови серія і номер: АН № 947174, виданої 09 січня 2008 року Вишенським ВДВС ВМУЮ; вид обтяження: арешт нерухомого майна; особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_4 (а. с. 12).

Із долученої до матеріалів цивільної справи копії спадкової справи №3/2018 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (індекс справи 02-14), розпочатої 04 березня 2019 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Копаничук Я. Ю. (а. с. 49-70), вбачається, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 54), ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (а. с. 64), ОСОБА_3 і ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 29 грудня 2000 року (а. с. 69), ОСОБА_3 залишив заповіт, посвідчений 11 березня 2013 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лисенко О. М., за яким належну йому квартиру АДРЕСА_1 заповів дружині ОСОБА_3 (а. с. 70).

Також зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції дослідивши архівну цивільну справу № 2-1482/09, встановив, що позивач КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» 27 січня 2009 року звернувся до Ленінського районного суду м. Вінниці із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 07 квітня 2009 року позов КП ВМП «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, задоволено. Відповідно до довідкового листа по цивільній справі № 2-1482/09, виконавчий лист виданий стягувачу 17 травня 2009 року (підтверджуючі такі обставини докази відсутні в матеріалах даної цивільної справи).

Суд першої інстанції встановивши такі обставини справи, та з огляду на те, що позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, клопотання про його заміну не заявляв, та не довів обставин, на які він посилався як на підставу для задоволення позову, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову про звільнення майна з-під арешту через відсутність належного суб`єктного складу учасників процесу, оскільки неналежність процесуальної сторони вказує, що ця сторона не є ймовірним суб`єктом тих прав, законних інтересів чи юридичних обов`язків, з приводу яких суд повинен ухвалити рішення, а також недоведеність обставин, на які позивач посилався як на підставу для задоволення позовних вимог.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним, оскільки ґрунтується на вимогах закону та на встановлених по справі обставинах.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, та не обмежений доводами і вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (ч. 1).

У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону (ч. 2).

У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець (ч. 3).

Частиною 4 цієї статті 59 визначені підстави, за наявності яких виконавець знімає арешт з усього майна або його частини, якими є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 12 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно роз`яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 постанови «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03 червня 2016 року позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.

У пункті 5 даної постанови роз`яснено, що у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження.

На виконання вимог пункту 5 частини 3 статті 175 ЦПК України у заявленому позові ОСОБА_1 , діючи як піклувальник від імені ОСОБА_2 , виклав обставини, якими обґрунтував свої вимоги та зазначив докази, що підтверджують вказані ним обставини (а. с. 1-5).

Так він зазначив, що підставою вчинення запису про обтяження та накладення арешту на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності померлому ОСОБА_3 , стала винесена Вишенським відділом державної виконавчої служби ВМУЮ постанова серії АН № 947174 від 09 січня 2008 року. Проте, є постанова про закінчення виконавчого провадження, видана 21 грудня 2010 року головним державним виконавцем Гунько О. А. Вишенського відділу державної виконавчої служби Вінницького МУЮ, із якої вбачається, що виконавчий лист № 2-1482, виданий 07 квітня 2009 року Ленінським районним судом м. Вінниці про стягнення з ОСОБА_3 на користь держави штрафу в сумі 2895,12 грн. сплачений згідно квитанції № 17 від 16 грудня 2010 року, у зв`язку з чим виконавче провадження закінчено (а. с. 11).

Позивач стверджує, що оскільки існує документ, який підтверджує факт того, що виконавче провадження за виконавчим листом № 2-1482 від 07 квітня 2009 року закінчене, тому не існує жодних законних підстав для накладення арешту на нерухоме майно. У зв`язку з цим позивач звернувся до державного виконавця із заявою від 03 березня 2020 року про зняття арешту (а. с. 3).

11 березня 2020 року позивач звернувся із цим позовом до суду (а.с. 5).

Таким чином позивач стверджує, що арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_3 , спадкоємцем якого він є, був накладений державним виконавцем Вишенського відділу державної виконавчої служби з метою виконання рішення суду про стягнення штрафу в сумі 2895,12 грн. на користь держави, яке на даний час є виконаним.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (в чинній редакції) виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (пункт 9 частини 1).

Відповідно до статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (у чинній редакції) у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження (частина 1).

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна (частина 2).

Відповідно до статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», в чинній редакції на день винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження 21 грудня 2010 року, виконавче провадження підлягало закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (пункт 8 частини 1). У випадках, передбачених пунктами 1 6, 8, 9, 11 13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (частина 2). Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом (частина 3).

За правилами статі 50 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції станом на 21 грудня 2010 року, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 1). У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (ч. 2). За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред`явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно (ч. 3).

Таким чином, позивач, вважаючи, що порушено його право, згідно наведених норм матеріального права, повинен був звернутися до державного виконавця із відповідною заявою про виконання державним виконавцем обов`язків, покладених на нього Законом України «Про виконавче провадження» на стадії закінчення виконавчого провадження.

Зазначивши у позовній заяві про своє звернення до державного виконавця із заявою про зняття арешту з нерухомого майна, таких обставин позивач не довів у судовому засіданні належними і достовірними доказами.

Також позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження підстави накладення арешту, а саме, на виконання якого виконавчого документу був накладений арешт постановою Вишенського ВДВС ВМУЮ серії АН № 947174, із якого можна було б зробити висновок, чи є позивач стороною виконавчого провадження.

І якщо позивач є стороною виконавчого провадження, по якому опис і арешт майна проводився державним виконавцем, тоді він вправі оскаржити такі дії державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII Цивільного процесуального кодексу України.

Якщо ж позивач не є стороною виконавчого провадження, він як особа, що є власником (володільцем) майна чи особою, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить йому, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача є правильним, оскільки відповідає фактичним обставинам, встановлених судом на підставі наданих сторонами доказів, що містяться в матеріалах цивільної справи та ґрунтується на законі.

Доводи апеляційної скарги позивача в тому, що суд не сприяв всебічному та обґрунтованому вивченню матеріалів справи та не врахував і не дослідив в повній мірі документ, який підтверджує факт того, що виконавче провадження за виконавчим листом № 2-1482 від 07 квітня 2009 року закінчене, тому не існує законних підстав для накладення арешту на нерухоме майно, є безпідставними, оскільки судом належним чином досліджено і надано оцінку цьому представленому позивачем доказу, який свідчить про закінчення виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 2-1482, виданого 07 квітня 2009 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь держави штрафу в розмірі 2895,12 грн., у зв`язку із сплатою штрафу (а. с. 11), що згідно вимог статей 49 і 50 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язувало державного виконавця у даній постанові зазначити про зняття арешту, накладеного на майно боржника. І у випадку накладення арешту на майно державним виконавцем, та при умові, що позивач є стороною виконавчого провадження, ця сторона вправі подати скаргу в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інша особа, яка є власником (володільцем) майна і яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідачами в такій справі є боржник та особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, і як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та інша фінансова установа, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення, а якщо арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави (у тому числі штраф), як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.

З урахуванням цього позивач сам погоджується із таким висновком суду, про що свідчать доводи його апеляційної скарги, де він посилається на положення частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», згідно яких особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту, стверджуючи, що, особа, яка не є стороною виконавчого провадження саме вона має можливість звернутися до цивільного суду з позовною заявою про зняття арешту із свого майна. У випадку, коли особа мала статус боржника у виконавчому провадженні, їй слід звертатися до суду, який видав виконавчий документ, із скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця в порядку, передбаченому розділом Х Закону та відповідними розділами ЦПК України або ГПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки вони є суперечливими і не узгоджуються з матеріалами справи та не ґрунтуються на законі.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381- 382 ЦПК України, суд,

Постановив:

Апеляційну скаргу піклувальника дитини-сироти ОСОБА_2 ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіІ. В. Міхасішин
І. М. Стадник

Повне судове рішення складено 15 березня 2021 року