Справа № 509/507/21
Провадження № 2/522/5986/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Павлик І.А.

за участю:

секретаря судового засідання - Середи А.В.,

сторони в судове засідання не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 88 182,71 грн,

ВСТАНОВИВ:

02.02.2021 позивач звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат і 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 88 182,71 грн (57 629,34 грн - інфляційні втрати, 30 553,37 грн - 3 % річних).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.02.2018 у справі № 509/2238/16-ц були задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 з приводу завдання відповідачем шкоди внаслідок вчинення з його вини дорожньо-транспортної пригоди та постановлено стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 308 232,98 грн та судові витрати у розмірі 50 582,32 грн, з яких 47 500,00 грн витрати на професійну правничу допомогу та 3 082,32 грн судовий збір. На виконання вказаного рішення суду 05.04.2018 було видано виконавчі листи, проте станом на 18.01.2021 рішення відповідачем не виконане.

09.02.2021 ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської справу передано за територіальної підсудністю на розгляд до Приморського районного суду м. Одеси.

24.03.2021 ухвалою Приморського районного суду м. Одеси відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

31.05.2021 від представника позивача надійшла заява про розподіл судових витрат, згідно якої оплата правничої допомоги адвоката становить 14 500,00 грн.

22.06.2021 до суду від представника відповідача адвоката Вужа Д.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить суд відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що копії наданих до суду процесуальних документів не засвідчені належним чином, а заявлена сума судових витрат на правничу допомогу адвоката є надмірною.

25.06.2021 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він заперечував проти доводів, наведених представником відповідача у відзиві на позовну заяву.

29.06.2021 до суду від представника відповідача адвоката Вужа Д.В. надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника.

29.06.2021 від представника відповідача адвоката Вужа Д.В. до суду надійшли пояснення, в яких він зазначає, що позивач ввів суд в оману, оскільки не зазначив обставини, що мають значення для справи, а саме той факт, що відповідачем в добровільному порядку в повному обсязі виконано вимоги виконавчих документів з примусового виконання вище зазначеного рішення суду про що свідчать постанови приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфоьонова Г.В. про закінчення виконавчого провадження від 24.03.2021 № ВП 56291290 та від 24.03.2021 № ВП 56296115. Тому, позивач намагається безпідставно збагатитися за рахунок відповідача. Разом з тим, представник відповідача акцентує увагу на тому, що вини відповідача у тому, що тривалий час рішення суду від 14.02.2018 не виконувалось немає, оскільки в рамках виконавчих проваджень накладався арешт на майно відповідача, однак ніяких подальших дій не відбувалось. За таких обставин, на думку представника відповідача, керуючись принципом справедливості інфляційні втрати та 3 % річних повинні нараховуватись лише за період з 19.03.2018 (дата набрання рішення законної сили) по 02.05.2018 (дата накладення арешту на будинок в рамках виконання судового рішення).

30.06.2021 від представника позивача адвоката Турути Є І. надійшла заява про розгляд справи у його відсутність.

30.06.2021 сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Незважаючи на неявку стон у судове засідання 30.06.2021, суд вважає за можливе вирішити даний спір у цьому судовому засіданні.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось.

Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.02.2018 у справі № 509/2238/16-ц позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 308 232,98 грн та судові витрати у розмірі 50 582,32 грн, з яких 47 500,00 грн витрати на професійну правничу допомогу та 3 082,32 судовий збір.

05.04.2018 Овідіопольським районним судом Одеської області видано виконавчі листи у справі № 509/2238/16-ц в яких зазначено, що рішення суду набрало законної сили 19.03.2018.

27.04.2018 та 02.05.2018 приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області відкрито виконавче провадження з виконання рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.02.2018 в частині суми основного боргу та в частині судових витрат відповідно.

30.07.2018 виконавче провадження зупинено у зв`язку з надходженням ухвали Одеського апеляційного суду від 16.07.2018 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.02.2018 та відкриття апеляційного провадження.

17.02.2020 постановою Одеського апеляційного суду рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.02.2018 залишено без змін.

22.06.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області винесено постанову про поновлення вчинення виконавчих дій з виконання виконавчих листів від 05.04.2018.

Судом встановлено, що позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3 % річних за невиконання рішення суду від 14.02.2018 за період з 19.03.2018 по 18.01.2021.

Представник відповідача зазначає, що рішення суду виконано 24.03.2021, що підтверджується постановами приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфоьонова Г.В. про закінчення виконавчого провадження від 24.03.2021 № ВП 56291290 та від 24.03.2021 № ВП 56296115, проте на підтвердження цьому зазначені постанови до матеріалів справи не додано. При цьому суд акцентує, що заявлена позивачем дата закінчення нарахування інфляційних втрат і 3 % річних (18.01.2021) передує даті виконання (за твердженням представника відповідача) відповідачем рішення суду (24.03.2021).

Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, частиною 2 статті 625 ЦК України врегульовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц виклала свої висновки про те, що положеннями статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання не залежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду розглядаючи справу № 905/600/18 навела свої висновки про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України сум.

За таких обставин, враховуючи невиконання відповідачем рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.02.2018 у справі № 509/2238/16-ц станом на 18.01.2021,вимоги позивача про стягнення з відповідача 57 629,34 грн - інфляційних втрат і 30 553,37 грн - 3 % річних за період з 19.03.2018 по 18.01.2021 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому доводи представника відповідача про те, що позивачем не надано доказів ухилення відповідача від виконання рішення суду, а також про те, що прострочення грошового зобов`язання у зазначеному позивачем періоді відповідач не допускав, так як ще з 02.05.2018 у розпорядженні приватного виконавця знаходилося нерухоме майно вартість якого значно перевищує суму заборгованості, проте приватний виконавець не вчинив дій щодо звернення стягнення на це арештоване майно, суд вважає безпідставними, оскільки у відповідача була можливість у добровільному порядку виконати рішення суду, тим самим уникнувши звернення позивача до суду з даним позовом.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено перелік витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед яких, в тому числі, є й витрати на професійну правничу допомогу.

Судом встановлено, що в позовній заяві представником позивача зазначено, що попередній розрахунок судових витрат становить 13 000,00 грн.

31.05.2021 від представника позивача адвоката Тарути Є.І. надійшла заява про розподіл судових витрат, згідно якої оплата правничої допомоги адвоката становить 14 500 грн. До заяви додано копію договору про надання правової допомоги від 14.12.2020 (суд враховує копію договору подану 01.06.2021), додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги від 14.12.2020 та акт про надання правової допомоги від 28.05.2021, згідно якого всього за надання правової допомоги клієнт сплатив адвокату 14 500,00 грн.

Згідно з приписами ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відзиві на позовну заяву представником відповідача зазначено про те, що заявлена сума судових витрат на правничу допомогу адвоката є надмірною, оскільки адвокатом не було додержано вимог процесуального законодавства стосовно належного засвідчення копій доданих до позову письмових та електронних доказів, а на участь у судових засіданнях у даній справі адвокат витратив приблизно 70 хвилин свого часу, що підтверджується протоколами судових засідань у справі.

Як вбачається з заяви про розподіл судових витрат оплата правничої допомоги адвоката становить 14 500,00 грн з яких: 10 000,00 грн оплата за супровід справи в суді першої інстанції, зокрема щодо підготовки заяв по суті, заяви про забезпечення позову, інших заяв з процесуальних питань, консультації по справі; 4 500,00 грн за участь у судових засіданнях з розрахунку 1 500,00 грн за кожне засідання.

У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Також Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Верховний Суд у постанові від 30.09.2020 у справі № 201/14495/16-ц зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Судом встановлено, що спір який виник між сторонами у справі відноситься до категорії спорів, які виникають у зв`язку з невиконанням рішення суду; матеріали справи не містять великої кількості документів на дослідження та збирання б яких адвокат витратив значний час. Даний спір для кваліфікованого юриста є незначної складності, у спорах такого характеру судова практика є сталою, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають застосуванню, спірні правовідносини не передбачають.

За таких обставин, з огляду на співмірність та розумність розміру судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, суд дійшов висновку про часткове задоволення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.

Враховуючи задоволення позову, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 908,00 грн.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 88 182,71 грн задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) 88 182,71 грн заборгованості, яка складається з: 57 629,34 грн - інфляційні втрати та 30 553,37 грн - 3% річних.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНКОПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) 908,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНКОПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) 7 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Суддя І.А. Павлик

Повний текс рішення складено 19.07.2021.