У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.06.2021 Справа №2-117/09

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі головуючого судді Грицай К.М.,

за участю секретаря судового засідання Стус К.І.,

учасників справи: державного виконавця Ільків Н.В.,

представника заінтересованої особи Філатова С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за скаргою представника скаржника ОСОБА_1 - адвоката Кметика В.С. на бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), стягувач ОСОБА_2 , -

ВСТАНОВИВ:

Представник скаржника ОСОБА_1 адвокат Кметик В.С. подав до суду скаргу на бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ).

В обґрунтування скарги посилається на наступні обставини. На виконанні у 1-му відділу ДВС ТМУЮ в Тернопільській області, а пізніше у відділі примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Івано-Франківськ) знаходиться дублікат виконавчого листа №607/7887/14-ц, виданого 24.09.2014 року Тернопільським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 боргу за договором позики на користь ОСОБА_2 суми неповернутого основного боргу в розмірі 4089907,50грн, 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 216409,29 гри., 1700 грн. сплаченого держмита та 30 грн. витрат на ГТЗ.

В ході примусового виконання виконавчого провадження №46984590,

стягувач ОСОБА_2 направив 03.07.2015 року рекомендованим листом №76 до 1-го відділу ДВС ТМУЮ в Тернопільській області заяву про

повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08.12.2009 року справі 2-117/09 та Договір повернення боргу (позики) від 03.07.2015року.

07.07.2015року ОСОБА_2 приїхав в перший відділ ДВС ТМУЮ та написав заяву на ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, у якій значив, що рекомендованого листа, в якому знаходились оригінали Договору про повернення боргу (позики) від 03.07.2015 року та заява про повернення документа стягувачу у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08.12.2009 року справі №2-117/09, на адресу 1-го відділу ДВС ТМУЮ не направляв, коштів не отримував, а тому просив продовжувати виконувати рішення суду в примусовому порядку, на що державні виконавці в порушення вимог ЗУ «Про виконавче провадження» продовжували виконувати рішення суду та описувати майно в рахунок гашення заборгованості.

ОСОБА_2 у своїй заяві від 07.07.2015року звинуватив ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у фальсифікації укладення та підробці підпису на двох документах, яку направив в органи ТМВ УМВС України в Тернопільській області про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України. 17.07.2020 року у даному кримінальному провадженні за результатами трьох судово-почеркознавчих експертиз, т.в.о.слідчого СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській, області капралом поліції Васенко С.Ю. прийнято постанову про закриття кримінального провадження №0001684 від 23.06.2015 року, розпочатого по заяві ОСОБА_2 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358, ч 2 ст. 190, ч.1 ст.382 КК України. Намагання пояснити державним виконавцям достовірність писаних особисто заяви та Договору ОСОБА_2 про отримання ним коштів від ОСОБА_1 до позитивних результатів не призвели, що змусило 11.11.2015 року ОСОБА_1 звернутись в прокуратуру м. Тернополя про вчинення ОСОБА_2 кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 383 КК України та ч. 1 ст. 384 КК України, яке було внесено до ЄРДР за №0003597 від 10.12.2015року. В даний час по даному кримінальному провадженні Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 16.07.2019 року призначено підготовче судове засідання справі № 607/3347/16-к. Висновком проведеної судово-почеркознавчої експертизи від 10 серпня 2015 року встановлено, що підписи у протоколі спільної наради з питань погашення заборгованості за виконавчим листом від 29.05.2015 року виконані ОСОБА_2 , висновком комплексної судово-почеркознавчої від 26 серпня 2015 року встановлено, що підпис у протоколі спільної наради з питань погашення заборгованості за виконавчим листом від 29.05.2015 року, у заяві про повернення виконавчого документа стягувану від 03.06.2015 року, у договорі повернення боргу від 03.03.2015 року виконані ОСОБА_2 , у висновку судово-почеркознавчої експертизи від 16 жовтня 2015 року встановлено, що підпис у заяві про повернення виконавчого документа стягувачу від 03.06.2015 року та у договорі повернення боргу (позики) від 03.03.2015 року виконаний ОСОБА_2 . Висновки цих експертиз підтверджують факт отримання 03.07.2015 року ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду 08.12.2009 року.

02 липня 2020 року у відділі примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Івано-Франківськ) було зареєстровано заяву про винесення постанови про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним та фактичним виконанням в повному обсязі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08.12.2009 року згідно з виконавчим документом за ч. 1 п.9 ст.39 Закону.

13.07.2020 року відділом примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Івано-Франківськ) у задоволенні заяви було відмовлено з посиланням на вимоги ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження».

Вважає дії відділу ПВР УЗПВР у Тернопільській області Південно-Західного регіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) незаконними та такими, що порушують права боржника на законне винесення постанови про закінчення виконавчого провадження №46984590 на підставі ч. 1 п.9 ст.39 Закону. Договір повернення боргу (позики) від 03.07.2015 року та заява про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08.12.2009 року у справі № 2-117/09 є належним доказом того, що ОСОБА_4 отримав 03.07.2015 року від ОСОБА_1 суму боргу в розмірі - 4308046,79 грн. На час розгляду скарги, відсутні будь-які докази про вручення підозри чи обвинувального акту або обвинувального вироку, який набрав законної сили, з приводу написання стягувачем Договору повернення боргу (позики) від ВЗ.07.2015 року під тиском.

Натомість положеннями частини 2 статті 39 Закону визначено, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини. Вказує, що державний виконавець при розгляді заяви про закінчення виконавчого провадження, вийшов за межі своїх повноважень, надавши при цьому перевагу словам стягувача, які ґрунтуються лише на припущеннях та є безпідставними та державний виконавець не наділений повноваженнями з`ясовувати обставини написання стягувачами документів про отримання коштів в рахунок погашення боргу.

З врахуванням наведеного, просить суд визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Івано-Франківськ) щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження №46984590 та зобов`язати державного виконавця примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Івано-Франківськ) поновити порушене право боржника ОСОБА_1

05 лютого 2021 року суд прийняв до провадження та призначив до судового розгляду дану скаргу.

15 лютого 2021 року головний державний виконавець Ільків Н.В. подала відзив на скаргу, у якому просить дану скаргу залишити без задоволення, оскільки державний виконавець діяла правомірно та підстав для винесення постанов про закінчення виконавчого провадження відсутні.

Представник скаржника ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд скарги за його відсутності, подану скаргу підтримує з наведених у ній підстав.

Головний державний виконавець Ільків Н.С. у судовому засіданні заперечила щодо задоволення скарги та вказала на те, що 02.07.2020 року боржник звернувся із заявою про закінчення виконавчого провадження, проте, враховуючи вичерпний перелік, визначений ст. 39 Закон України «Про виконавче провадження», у державного виконавця не було правових підстав для закінчення виконавчого провадження №46984590.

Представник стягувача ОСОБА_2 адвокат Філатов С.В. у судовому засіданні заперечив щодо задоволення скарги та вказав на те, що підстав для закриття виконавчого провадження немає, боржник не виконав у повному обсязі рішення суду, виконавчі дії з виконання рішення суду тривають, стягувач не відмовлявся від подальшого виконання рішення суду.

Розглянувши матеріали скарги, дослідивши наявні у справі докази, застосовуючи до визначених правовідносин зазначені норми права, суд вважає, що скарга до задоволення не підлягає.

Суд встановив, що на виконанні у Першому відділі державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції, а пізніше у відділі примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Івано-Франківськ) знаходиться дублікат виконавчого листа №607/7887/14-ц, виданого 24.09.2014 року Тернопільським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 боргу за договором позики на користь ОСОБА_2 суми неповернутого основного боргу в розмірі 4089907,50 грн., 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 216409,29 грн., 1700 грн. сплаченого держмита та 30 грн. витрат на ІТЗ.

Головним державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження ВП №46984590 від 26.03.2015 року на підставі заяви стягувача ОСОБА_2 , про що винесено постанову.

До Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції в Тернопільській області відділу надійшла заява від 03.06.2015 року, подана від імені стягувача ОСОБА_2 , яка зареєстрована 03.07.2015 року про

повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08.12.2009 року справі 2-117/09 та Договір повернення боргу (позики) від 03.07.2015року.

08.07.2015 року ОСОБА_2 звернувся до Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції в Тернопільській області із заявою про продовження проведення виконавчих дій, спрямованих на примусове виконання судового рішення. У заяві повідомив, що судове рішення ОСОБА_1 не виконане, жодних грошових коштів не отримував, заява та договір є підробленими на них зазначений підпис, який йому не належить.

02 липня 2020 року до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Івано-Франківськ) представник боржника ОСОБА_1 подав заяву про винесення постанови про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним та фактичним виконанням в повному обсязі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08.12.2009 року згідно з виконавчим документом за ч. 1 п.9 ст.39 Закону.

Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Івано-Франківськ) було надано відповідь від 13.07.2021 року № 8217/04.1-32, згідно якої зазначено, що враховуючи вичерпний перелік, визначений ст. 39 Закон України «Про виконавче провадження», у державного виконавця не було правових підстав для закінчення виконавчого провадження №46984590.

18.08.2020 року постановою головного державного виконавця було зупинено вчинення виконавчих дій з виконання виконавчого листа №607/7887/14-ц на підставі ухвали №2-117/09 Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

Вирішуючи скаргу, суд виходить з наступного.

В порядку розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень», ст. 447 ЦПК України, передбачено право сторін виконавчого провадження звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Пленум Верховного Суду України в абз. 2 п.7 Постанови №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26.12.2003 року, роз`яснює, що у разі визнання неправомірними рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби суд зобов`язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 18 ЦПК України, визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець роз`яснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону.

Відповідно до п. 1) ч. 1 ст. 26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Як передбачено ч.1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб та в порядку, встановленому цим Законом.

У відповідності з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

В силу ч. 4 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню 1. Виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення; 2) затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення; 3) припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника; 4) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 6) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі або оплатно вилучена; 7) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів; 9) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 10) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 11) надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченомучастиною третьою статті 63 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону; 14) якщо стягнені з боржника в повному обсязі кошти не витребувані стягувачем протягом року та у зв`язку з цим перераховані до Державного бюджету України; 15) якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України Про іпотеку" за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки; 16) погашення, списання згідно із Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", її дочірньою компанією "Газ України", Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), перед постачальниками електричної енергії за спожиту електричну енергію, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням; 17) списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України в повному обсязі сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені), що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа; 18) списання згідно з пунктом 9-15 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" сум недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (у тому числі штрафних санкцій та пені), що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

У випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Скаржник в обгрунтування вимог скарги вказує на те, що державний виконавець при розгляді заяви про закінчення виконавчого провадження, вийшов за межі своїх повноважень, надавши при цьому перевагу словам стягувача, які ґрунтуються лише на припущеннях та є безпідставними.

Так, суд встановив, що представник боржника вважає підставою для закінчення виконавчого провадження заяву стягувача ОСОБА_2 від 03.06.2021 року, протокол спільної наради з питань погашення заборгованості за виконавчим листом від 29.05.2015 року, договір повернення боргу (позики) від 03 липня 2015 року, які підписані стягувачем ОСОБА_2 , що підтверджено висновками відповідних судово-почеркознавчих експертиз, які вважає належними доказами того, що ОСОБА_2 отримав 03.07.2015 року від ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 4308046,79 грн. та фактично виконав рішення суду.

Також, суд встановив, що стягувач ОСОБА_2 08.07.2015 року подав до Першого відділу ДВС ТМУЮ із заяву про продовження проведення виконавчих дій, спрямованих на примусове виконання судового рішення.

Крім того, із пояснень представника стягувача вбачається, що рішення суду на час розгляду скарги не виконане та продовжується проведення виконавчих дій із виконання рішення суду.

Таким чином, доводи скаржника про те, що державний виконавець не взяв до уваги надані боржником документи про фактичне виконання рішення суду, а натомість надав перевагу словам стягувача, таким чином вийшовши за межі своїх повноважень, суд вважає необґрунтованими, оскільки в матеріалах виконавчого провадження містяться заяви стягувача ОСОБА_2 від 23 березня 2015 року про відкриття виконавчого провадження та заява про продовження проведення виконавчих дій від 08 липня 2015 року, що не заперечується скаржником та учасниками справи, тому суд вважає, що державний виконавець діяв у відповідності до вимог п. 1) ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд погоджується з доводами скаржника, що державний виконавець не наділений повноваженнями з`ясовувати обставини написання стягувачем документів (розписок, договорів, заяв) про отримання коштів в рахунок погашення боргу та їх змісту, оскільки у змісті договору точно не зазначено, що повернуто борг, зазначений у виконавчому листі.

Проте, суд не бере до уваги доводи скаржника, що державний виконавець не взяв до уваги висновки судово-почеркознавчих експертиз як належні докази того, що ОСОБА_1 повернув суму боргу в розмірі 4308046,79 грн., оскільки державний виконавець також не наділений повноваженнями надавати оцінку таким доказам за наявності, в тому разі, коли стягувач подав заяву про невиконання боржником рішення суду та продовження здійснення виконавчих дій, тобто якщо існує спір між боржником і стягувачем щодо даних обставин.

Також, суд не бере до уваги доводи скаржника про те, що боржник фактично виконав рішення суду, оскільки представником боржника до поданої ним заяви від 02.07.2020 року не було додано жодного документа на підтвердження цього факту, що підтверджено додатком до даної заяви.

Крім того, у заяві боржник не вказав на наявність у боржника будь-якого документа, з якого можна зробити однозначний висновок про виконання боржником рішення Тернопільського міськрайонного суду у цивільній справі № 1-117/09 про стягнення з ОСОБА_1 боргу за договором позики на користь ОСОБА_2 суми неповернутого основного боргу в розмірі 4089907,50грн, 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 216409,29 грн., 1700 грн. сплаченого держмита та 30 грн. витрат на ІТЗ, зокрема, рішення суду, якими встановлені такі обставини.

Посилання заявника щодо відсутності рішення суду, яким встановлено підписання стягувачем договору про повернення боргу (позики) під тиском суд відкидає як необґрунтовані.

Також, наявність кримінального провадження щодо стягувача ОСОБА_2 не доводить вчинення будь-яких неправомірних дій стягувачем ОСОБА_2 за відсутності обвинувального вироку суду.

Таким чином, аналіз вищевказаних норм права та матеріалів справи свідчить про те, що державний виконавець здійснив усі заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення та листом від 13.07.2020 року повідомив скаржника про результати розгляду заяви про винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що державний виконавець діяв у межах повноважень і у спосіб, передбачений Законом України «Про виконавче провадження», в судовому засіданні не встановлено неправомірних дій чи бездіяльності державного виконавця під час розгляду заяви скаржника про закінчення виконавчого провадження, обставин для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження судом не встановлено, тому суд зазначає, що відсутні підстави для визнання бездіяльності державного виконавця неправомірною та зобов`язання державного виконавця поновити право скаржника.

В ч. 3 ст. 451 ЦПК України зазначено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчиненні відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За таких обставин, суд вважає, що слід відмовити у задоволенні скарги представника скаржника ОСОБА_1 - адвоката Кметика В.С. на бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ).

На підставі наведеного, керуючись ст. 260, 261, 352-354, ЦПК України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги представника скаржника ОСОБА_1 - адвоката Кметика В.С. на бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), стягувач ОСОБА_2 відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складений 28 червня 2021 року.

Головуючий суддяК. М. Грицай