справа №619/1703/19
провадження №2/619/30/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року Дергачівський районний суд Харківської області

в складі: головуючого судді- Остропілець Є.Р.,

при секретарі - Суржкової В.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 «Про визнання права власності на житловий будинок»,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Дергачівського районного суду Харківської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок.

В обґрунтування позову позивач вказала, що 22 вересня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 була досягнута угода щодо всіх суттєвих умов договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Вартість, за яку відповідач погодилась продати будинок, склала 3000 (три тисячі) доларів США, які були отримані ОСОБА_3 двома платежами (1600 доларів США 22.09.2001 та 1400 доларів США 25.04.2003), і на підтвердження цього були складені дві розписки.

Договір купівлі-продажу будинку ОСОБА_3 зобов`язалися підписати зі ОСОБА_1 після отримання свідоцтва про право на спадщину на ім`я відповідача, так як станом на 22.09.2001 цей будинок належав на праві власності матері ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 06.08.1998. В цей же день відповідач передала ОСОБА_1 оригінали правовстановлюючих документів на будинок.

З 22.09.2001 року позивач разом із сім`єю стала проживати в даному будинку і мешкає по теперішній час. Цей факт підтверджується Договором про надання послуг населенню з газопостачання, квитанціями про сплату послуг, довідкою з Русько-Лозівської сільської ради, згідно якої за адресою: АДРЕСА_1 , мешкають доньки позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також онука ОСОБА_7

26 березня 2004 року ОСОБА_3 уповноважила довіреністю ОСОБА_1 отримати в Дергачівській нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом та зареєструвати житловий будинок на її ім`я. 01 червня 2007 року ОСОБА_3 стала власником даного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке було зареєстроване у Дергачівському КП технічної інвентаризації «Інвенрос» від 25.07.2007 року за №5-664.

Незважаючи на те, що відповідач стала власником спірного будинку та повністю отримала грошові кошти за нього від позивача, до цих пір вона не підписала договір купівлі-продажу будинку. ОСОБА_3 постійно знаходила причини, з яких не може поїхати до нотаріуса з ОСОБА_8 для підписання договору купівлі- продажу (хвороба, смерть чоловіка, важливі справи і т.д.). ОСОБА_1 неодноразово їздила до неї додому, розмовляла по телефону і вмовляла нарешті підписати договір купівлі-продажу будинку, але марно, їй було направлено лист-претензію, але відповіді не було отримано.

16 березня 2019 року представник ОСОБА_1 звернувся до Дергачівського відділу поліції ГУНП в Харківській області з заявою, в якій просив притягнути ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за її незаконні дії. Відповідно довідки з даного відділу поліції від 23.03.2019, було запропоновано звернутися до Дергачівського районного суду Харківської області для вирішення питання по суті.

Позивач, просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

23.10.2021 до суду від представника відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позов, відповідно до якого вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі, з огляду на те, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту у цій справі, оскільки норми ЦК України визначають умови для набуття права власності на нерухоме майно для його отримання у встановленому Законом порядку. Так, у позові, позивач посилається на наявність розписок, які на його думку слід розцінювати як погоджені умови за договором купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку, розташованого за вищенаведеною адресою, проте ці твердження є помилковими, оскільки на час складання розписок ОСОБА_3 не була титульним власником спірного житлового будинку та у неї були відсутні права на розпорядження нерухомим майном. Законом не передбачена можливість відчуження у такий спосіб на майбутнє. Навпаки, положення ЦК України чітко вказують, що відчуження майна може здійснюватися виключно його власником, форма договору купівлі-продажу має бути нотаріальною та право власності виникає з моменту державної реєстрації нерухомого майна за особою, яка придбала його, у встановленому Законом порядку. Посилання представника позивача на положення статті 220 ЦК України є помилковими. Договір купівлі-продажу житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі ч.2 ст.220 ЦК України, а є нікчемний у розумінні Закону без дотримання цих умов. Надані у матеріали справи розписки не мають природи договору купівлі - продажу нерухомого майна. За ними, грошові кошти передавалися за користування будинком, про що свідчить їх зміст щодо належного користування будинком. У травні 2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відбулася розмова щодо виникнення у ОСОБА_1 та її сім`ї складних життєвих обставинам. У зв`язку з чим, відповідач дозволила їм проживати у домі, який належав матері ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач отримала документ на дім лише 01.06.2007 року, а тому у 2000- 2001 роках не могло відбуватися будь-яких домовленостей між сторонами по справі щодо відчуження спірного житлового будинку, як про це зазначає представник позивача у позові. Таким чином, твердження позивача є такими, що не відповідають дійсності. Сторони не обговорювали будь яку вартість будинку, а тому твердження позивача щодо домовлених 3 000 дол. США є надуманим та таким, що не відповідає дійсності. Житлові будинки у даному населеному пункті мають високу ціну, зокрема десятки тисяч доларів США, та власник сам вправі визначати ціну, яку він бажає отримати з продажу. Проте, ОСОБА_3 не бажає продавати будинок своєї покійної матері, за будь-яку ціну. Довіреність, на яку посилається представник позивача, надавала позивачу лише право здійснення дій, пов`язаних з оформленням документів для відповідача, будь-які інші права за нею відсутні. Крім того, логічним є укладення договорів зі службами про надання комунальних послуг сім`єю позивача, оскільки вони жили у будинку. У зв`язку з вищевикладеним, відсутні підстави для визнання за позивачем права класності на спірний житловий будинок, а позовні вимоги не підлягають задоволенню.

В судовому засіданні позивач, позов підтримала повністю, просила задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача, заперечував проти задоволення позову, просила відмовити в його задоволенні.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню.

Судом було встановлено, що згідно з письмовою розпискою від 22 вересня 2001 року ОСОБА_3 прийняла від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1 600 доларів США, як частину вартості жилого будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з письмовою розпискою від 25 квітня 2003 року ОСОБА_3 прийняла від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1 400 доларів США, як вартість жилого будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довіреності від 26 березня 2004 року, посвідченої секретарем виконкому Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_1 отримати в Дергачівській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину.

Згідно з Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 01 червня 2007 року Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1338, спадкоємицею на цілу частку майн, зазначеного у заповіті ОСОБА_4 , є її дочка ОСОБА_3 . Спадкове майно складається з жилого будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15358626 від 25.07.2007, в Дергачівському КП технічної інвентаризації «Інвенрос» на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 01.06.2007 Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1338, зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з додатком до рішення № 37 від 22.12.2015 «Про перейменування вулиць, провулків в населених пунктах Русько-Лозівської сільської ради: с. Руська Лозова, селище Берізка, селище Нове», колишня вулиця Радянська перейменована на вулицю Слобожанську.

Відповідно до Довідки № 02-22/1318 від 13.07.2020, виданої сільським головою Русько- Лозівською сільської ради Дергачівського району Харківської області Фоміним Ю.В. за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_6 1990 року народження, ОСОБА_9 2009 року народження, ОСОБА_5 1993 року народження.

Згідно з ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Відповідно п. 4 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин (аналогічною є правова позицію, викладена у Постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі за № 623/2589/17-ц , провадженні № 61-36385св18).

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з особистих причин не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Аналогічна правова позиція, викладена Верховним Судом України в постановах від 06.09.2017 року у справі № 6-1288цс17 та від 30.01.2013 року у справі № 6-162цс12.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Для визнання такого договору дійсним обов`язковою умовою, як і для будь якого іншого договору, є відповідність його змісту ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 210 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1878-VI від 11.02.2010 у Державному реєстрі прав реєструються права на такі об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення: житлові будинки.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 377 ЦК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Ціна товару це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Оцінивши надані позивачем розписки від 22 вересня 2001 року та 25 квітня 2003 року, суд дійшов висновку про те, що сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку, тому відсутні підстави вважати вказані розписки договором купівлі-продажу.

Самі по собі передача грошових коштів та видача ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 довіреності на здійснення дій, пов`язаних з оформленням документів для реєстрації житлового будинку відповідача, не свідчать про укладення сторонами договору-купівлі продажу.

До того ж, судом встановлено, що за ОСОБА_3 право власності на спірний житловий будинок було зареєстроване 25 липня 2007 року.

Посилання позивача на те, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку не доведені належними та допустимими доказами, як і те, що ОСОБА_3 погодилась продати ОСОБА_1 будинок за 3 000 доларів США.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 червня 2020 року (справа № 151/260/18, провадження № 61-46710св18).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Зв`язок принципів змагальності та рівності акцентовано також у деяких рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87).

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Отже, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, не встановлено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевказане, суд вважає, що відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірний житловий будинок.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 12, 13, 81, 83, 89, 258, 259, 263-265, 268, 351, 352, 354, пунктом 15.5 ч. 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в судову палату по цивільних справах Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було поставлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складено 05 березня 2021 року.

Суддя Є. Р. Остропілець