14.07.2021 Єдиний унікальний номер 205/5937/20
Провадження № 2/205/903/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2021 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Далакян Л.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на підставі ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.02.2006 року у справі № 2-887/2006, належить в цілому право власності на виробничо-побутову будівлю літ. Б-2, загальною площею двох поверхів 640,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до технічного паспорту на першому поверсі вказаної будівлі, серед інших приміщень, розташоване приміщення гаражу № 2 площею 18,4 кв.м., яке є невід`ємною частиною всієї вказаної вище будівлі. В червні 2018 року йому стало відомо, що зазначеним приміщенням гаражу № НОМЕР_1 користується відповідач, а саме: встановив на двері гаражу свій замок, зберігає в гаражі свої речі та автомобіль. У зв`язку із цим він, починаючи з вказаного часу, неодноразово в усній формі пропонував відповідачу звільнити приміщення гаражу, але він відмовився від цього, посилаючись на те, що він є власником цього гаражу на підставі договору купівлі-продажу, який він йому надасть, але, до цього часу відповідач не надав йому ніяких правовстановлюючих документів про його право власності на спірний гараж та не звільняє його. На підставі викладеного позивач звертається до суду з цим позовом, в якому просить усунути йому перешкоди у користуванні належним йому на праві особистої приватної власності приміщенням гаражу № НОМЕР_1 , площею 18,4 кв.м., який розташований на першому поверсі виробничо-побутової будівлі літ. Б-2 за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення з цього приміщення відповідача.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2020 року вищезазначену позовну заяву залишено без руху, оскільки вона була подана з порушенням вимог ст.ст.175, 177 ЦПК України, та надано строк для усунення недоліків.

25 серпня 2020 року позивач ОСОБА_1 направив до суду шляхом поштового відправлення Укрпошти позовну заяву з усунутими недоліками, що були вказані у мотивувальній частині ухвали про залишення позовної заяви без руху, яка відповідно до вхідного номеру 21139 надійшла до суду 27 серпня 2020 року.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2020 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження.

У підготовчому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 заперечував щодо задоволення позовних вимог, та пояснив, що наразі в Дніпровському апеляційному суді оскаржується ухвала Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2006 року на підставі якої позивачу належить спірне приміщення гаражу.

03 лютого 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотанням представника ОСОБА_2 адвоката Ульяненка А.А. і зупинено провадження у зазначеній цивільній справі, до розгляду Дніпровським апеляційним судом апеляційної скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 на ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2006 року про затвердження мирової угоди по справі № 2-887/2006 за позовом ВАТ «Запорізький асфальтобетонний завод» м. Запоріжжя до ОСОБА_1 , ТОВ фірма «ВВС» м. Дніпропетровськ про розірвання договору купівлі-продажу.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2021 року поновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

12 травня 2021 року у підготовчому судовому засіданні ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська постановлено, без виходу до нарадчьої кімнати, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі посилаючись на обставини викладену у позовній заяві.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, від представника відповідача надійшла зава про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки ухвала суду від 15.02.2006 року, на підтвердження якої позивач посилається, як на правову підставу набуття права власності на гараж № НОМЕР_1 , площею 18,4 кв.м., який розташований на першому поверсі виробничо-побутової будівлі літ. Б-2 за адресою: АДРЕСА_1 , 15 березня 2021 року скасована Дніпровським апеляційним судом, також просив розглядати справу за його відсутності та відсутності відповідача.

Заслухавши пояснення позивача, покази свідка ОСОБА_7 , врахувавши пояснення надані представником відповідача, дослідивши матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що спірним приміщенням є гараж № НОМЕР_1 , площею 18,4 кв.м., який розташований на першому поверсі виробничо-побутової будівлі літ. Б-2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Також судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 125046683 від 23.05.2018 року ОСОБА_1 на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.02.2006 року у справі № 2-887/2006, належить в цілому право власності на виробничо-побутову будівлю літ. Б-2, загальною площею 640,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 5).

Відповідно до технічного паспорту на першому поверсі вказаної будівлі, серед інших приміщень, розташоване приміщення гаражу № 2 площею 18,4 кв.м., яке є невід`ємною частиною всієї вказаної вище будівлі (а. с. 21-24).

Матеріалами справи підтверджено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2021 року апеляційна скарга ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 задоволена частково, та скасована ухвала Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2006 року і справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції (а. с. 122-124).

Допитаний в судовому засіданні 23 червня 2021 року у якості свідка ОСОБА_7 суду пояснив, що з позивачем знайомий з дитинства, вказав, що будівництвом та облаштуванням виробничо-побутової будівлі літ. Б-2, загальною площею 640,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , займався ОСОБА_1 , а він йому допомагав, яке було завершено у 1990 році, і побудували 5 гаражів, також йому відомо, що був робочий проект і план земельної ділянки.

Щодо допиту інших свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , то в цій частині позивач від свого клопотання відмовився.

Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем права користування та розпорядження своїм нерухомим майном, який вважає, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні нерухомим майном, а саме гаражем. Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України та Цивільного кодексу України.

Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Нормами ч. 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно із ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Частиною 2 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, вимагати усунення його порушеного права власності від будь-яких осіб, будь-яким передбаченим законом способом. Визначальним для захисту такого права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 16.11.2016 року по справі № 688/63/15-ц.

Як роз`яснено в п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, порушується його право власності чи законного володіння.

Відтак, вказане в сукупності з положеннями ст. ст. 317, 319 ЦК України дає підстави для висновку, що таке порушення права пов`язується із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право користування та розпорядження належним йому майном повністю або частково, що є безпосереднім наслідком конкретних дій третіх осіб. При цьому, достатньо, щоб такі дії хоч і не позбавляли власника володіння майном, але об`єктивно порушували його права і були протиправними.

Окрім цього, з аналізу вищевказаного, визначальним критерієм для застосування статті 391 ЦК України є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутнє належне підтвердження того, що гараж № НОМЕР_1 , площею 18,4 кв.м., який розташований на першому поверсі виробничо-побутової будівлі літ. Б-2 за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 як власнику такого, то суд позбавлений можливості розглянути заявлену ним вимогу про усунення перешкод у користуванні гаражем та виселення відповідача, оскільки такий не є на цей час володільцем спірного приміщення, а отже його право апріорі не може бути порушеним. За наведених обставин право на звернення з вимогою про усунення перешкод у користуванні гаражем та/або виселення належить виключно власнику такого майна.

Разом з тим, на цей час, з боку сторони позивача суду не надано жодного належного, достатнього та допустимого доказу, який підтвердив би факт належності спірного гаражу № НОМЕР_1 , площею 18,4 кв.м., який розташований на першому поверсі виробничо-побутової будівлі літ. Б-2 за адресою: АДРЕСА_1 саме позивачеві, що могло б слугувати правовою підставою для звернення до суду з відповідними позовними вимогами щодо усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення.

Суд зазначає з цього приводу, що відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. При цьому згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог.

Позивач у судовому засіданні стверджує, що рішення суду від 15.02.2006 року, яке на цей час ще не скасоване апеляційною інстанцією та направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, ніяким чином не має жодного відношення до його права власності на вищезазначене майно, оскільки є витяг з Державного реєстру, де чітко зазначено, що він є власником цієї виробничо-побутової будівлі літ. Б-2, загальною площею 640,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , отже відповідною установою вчинені реєстраційні дії, та які на цей час не скасовані, а тому він наполягає на своїх позовних вимогах і просить задовольнити позов.

З матеріалів справи, а також пояснень позивача наданих в судовому засіданні встановлено, ОСОБА_1 вважає, що спірний гараж належить йому, на підставі відомостей внесених в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, та відповідні відомості містяться у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 125046683 від 23.05.2018 року. Таким чином, позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 незаконно чинить йому перешкоди у користуванні своїм майном.

Проте, суд зазначає, що на день розгляду цієї справи право власності на спірний гараж в порядку передбаченому законом за жодною особою, зокрема і за позивачем, не зареєстроване.

Отже, позивач ОСОБА_1 не набув права власності на нерухоме майно відповідно до ст. 328 ЦК України, а тому і звертатись до суду з позовом відповідно до ст. 391 ЦК України та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, не має права.

Відтак, через ненадання відповідних доказів, суд вимушений критично віднестись до посилань позивача щодо усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення ОСОБА_10 .

Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку, що в цьому випадку позивачем всупереч ст. 81 ЦПК України не доведено обставин на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки заявлені позивачем вимоги не обґрунтовані та не підтверджені належними доказами.

За змістом статті 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 109, 259, 263-265, 268, 273, 282, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 16 липня 2021 року.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНН НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНН НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя: Т.П. Терещенко