Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/2187/20
Провадження № 2/945/466/21
РІШЕННЯ

Іменем України

12 березня 2021року Миколаївський районний суд Миколаївської області, в складі головуючого судді Войнарівського М.М., за участю секретаря судового засідання Куртія О.Ф., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання особи такою,що втратила право користування жилим приміщенням,

встановив:

У грудні 2020року ОСОБА_2 звернувся до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позовні вимоги позивач ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстровані, але з 2014 року не проживають відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є батьками позивача.Посилаючись на вищевикладене, а саме на те, що реєстрація відповідачів у квартирі позивача, перешкоджає позивачу в повній мірі розпоряджатися своєю власністю, позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позивача та його представник в судове засідання не з`явилися,однак з наданої заяви представника позивача вбачається,що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні,розгляд справи просить провести без їх участі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився,при цьому надіслав заяву про розгляд справи без його участі,також зазначив,що позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася,при цьому подала заяву в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі,розгляд справи просила провести без її участі.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 24078420 від 10.07.2014 року, позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Згідно з Актом про фактичне не проживання складеним та підписаним головою ОСББ «Квітучий-13»відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 фактично не проживають з 2014 року.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України).

Верховний Суд України в постанові від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16 вказав на те, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК Українипередбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти, щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтями 150, 156 Житлового кодексу України (далі ЖК України) передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником житла і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування житловим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК України.

З огляду на те, що наявність реєстрації відповідачів у квартирі, яка на праві приватної власності належить позивачу, створює позивачеві перешкоду у повній мірі розпоряджатися своїм майном, суд вважає, що право власності позивача підлягає захисту, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. За таких обставин, позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12, 13, ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 141, ст. ст. 258, 259, 264, 265, 280 - 282 Цивільного процесуального кодексу України,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання особи такою,що втратила право користування жилим приміщенням,- задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ;РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстрована: АДРЕСА_2 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням,а саме квартирою АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ;паспорт серія НОМЕР_3 ).

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ;РНОКПП НОМЕР_4 ; зареєстрований: АДРЕСА_2 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням,а саме квартирою АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ;паспорт серія НОМЕР_3 ).

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ;РНОКПП НОМЕР_4 ; зареєстрований: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ;РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстрована: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ;РНОКПП НОМЕР_2 ;паспорт серія НОМЕР_3 ) судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп.

Фінансовому органу Управління Державної казначейської служби України у Миколаївському районі Миколаївської області повернути позивачу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ;РНОКПП НОМЕР_2 ;паспорт серія НОМЕР_3 ),суму судового збору у розмірі 840.80 коп., сплачену ОСОБА_1 за квитанцією №0.0..1 від 28.12.2020року.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.

Суддя М. М. Войнарівський