Справа № 308/1419/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Дергачової Н.В., при секретарі судового засідання Стегней К.В., за участі: представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_4 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до ОСОБА_2 за яким просить суд стягнути з останнього на свою користь суму заборгованості в розмірі 459 000 (чотириста п`ятдесят дев`ять тисяч) гривень.

В обґрунтування позову позивач зазначив наступне.

З матеріалів кримінальної справи № 6106801 відкритої по факту подвійного вбивства батьків позивача 01.09.2001р., стало відомо, що відповідач уклав договір позики грошей з батьком позивача ОСОБА_5 та станом на травень 2001 року боргував йому 34 000 доларів США. Суму боргу відповідач визнав та підтвердив це своїми показами по кримінальній справі, які зафіксовані в письмових поясненнях та протоколі допиту свідка від 26.09.2001 року та підписані власноручно відповідачем. Відповідач визнав борг та вказав в показах, що буде повертати борг офіційному опікуну дітей ОСОБА_5 . Однак, ніяких коштів ні опікуну, ні дітям повернуто не було.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року по справі № 308/2160/17 стягнуто з відповідача на користь брата позивача ОСОБА_5 1/2 частину заборгованості за договором позики в сумі 676 026 грн., яка складається із боргу в розмірі 459 000 грн. та 3 % річних в розмірі 217 026 грн. Апеляційним судом встановлено, що позивач по даній справі має право на 34 частину вимог до відповідача.

Вказане судове рішення в частині стягнення основного боргу в сумі 459 000 грн., залишено без змін постановою Верховного суду від 09.01.2020 р. Верховний суд вказав, що проаналізувавши надані позивачем письмові докази, зокрема протокол допиту свідка від 26 вересня 2001 року, згідно з яким ОСОБА_6 визнав, що взяв у ОСОБА_5 в борг грошові кошти в розмір 34 000 доларів США, та надавши їм належну правову оцінку, з урахуванням зазначених вище положень чинного законодавства, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про укладення між батьком позивача та відповідачем договору позики, та виникнення у нього заборгованості за вказаним договором, у зв`язку з його невиконанням.

Крім того суд апеляційної інстанції правильно зазначив про те, що ОСОБА_6 перед початком допиту було роз`яснено приписи статті 63 Конституції України, згідно з якою особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом, та попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, тому відображена у протоколі інформація є достовірною.

Також є обґрунтованим висновок апеляційного суду про те, що позивачем не пропущено позовну давність.

Про можливість пред`явлення позову до відповідача позивачу стало відомо з постанови Закарпатського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року по справі № 308/2160/17, а тому строк позовної давності позивач вважає не пропущений.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив суд його задовольнити, додатково пояснив суду, що вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки він дізнався про своє порушене право лише 09 квітня 2019 року після винесення постанови Закарпатським апеляційним судом відносно його брата ОСОБА_5 .

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнали, з підстав зазначених у письмовому відзиві на позов. Подали письмову заяву про застосування позовної давності та відмову у позові від 17.03.2021 року. В судовому засіданні клопотання про витребування доказів у цій справі, викладене у цій заяві та у відзиві на позов відповідач та його представник не підтримали та не заявили, відтак зазначені судом не розглядалися.

Відповідач подав до суду письмовий відзив від 18.06.2020 року за яким просив суд відмовити повністю у задоволенні позовних вимог, витребувати з Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області (м. Ужгород, вул. Гагаріна 10 «а») матеріали кримінальної справи № 6106801, в подальшому кримінального провадження № 0000373, внесеного до ЄРДР 26.01.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115, ч. 2, п. 1 КК України. Допитати старшого слідчого СВ Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області капітана поліції Бернара В.В. (місце роботи: АДРЕСА_1 ) з приводу розкриття інформації позивачу ОСОБА_4 по кримінальному провадженню №0000373, внесеного до ЄРДР 26.01.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115, ч. 2, п. 1 КК України досудове розслідування по якому триває та перевірки законності процедури отримання останнім копії протоколу допиту свідка ОСОБА_2 від 26.09.2001 року та копії протоколу допиту свідка ОСОБА_2 , який написаний від руки під час допиту о/у капітаном міліції ОСОБА_7 . Зобов`язати позивача ОСОБА_4 надати суду інформацію про дату свого народження для перевірки та можливого застосування відповідачем інститут спливу строків позовної давності відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України.

В обґрунтування відзиву відповідач послався на правову позицію, викладену Верховним Судом у справі № 761/29966/16-ц (провадження № 61-5327св19) у постанові від 18.12.2019 року.

Заслухавши сторін та їх представників, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши в судовому засіданні надані сторонами докази, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з наданих суду доказів, а саме з постанови Закарпатського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року у справі № 308/2160/17, винесеної за наслідками розгляду цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 серпня 2017 року, головуючий суддя Данко В.Й., у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, судом апеляційної інстанції було апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 серпня 2017 року скасоване. Позов ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер суду невідомий), мешканця АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), мешканця АДРЕСА_3 , Ѕ частину заборгованості за договором позики в сумі 676 026 грн., яка складається із заборгованості за боргом в розмірі 459 000грн. та 3% річних в розмірі 217 026 грн. В решті заявлених вимог відмовлено.

При цьому апеляційною інстанцією було встановлено наступне.

Допитаний в суді апеляційної інстанції як свідок відповідач ОСОБА_2 суду пояснив, що при допиті його слідчим прокуратури згідно протоколу від 26 вересня 2001 року він себе оговорив щодо отримання від ОСОБА_5 у борг 34 000 доларів США через застосування до нього психологічного та фізичного впливу. Документи, які ним підписні при допитах він не читав, боргових зобов`язань перед ОСОБА_5 він не мав.

З матеріалів справи, зокрема з матеріалів кримінальної справи № 6106801 вбачається, що 01.09.2001 року, близько 09 год. в туалеті на подвір`ї будинку АДРЕСА_3 був виявлений труп гр. ОСОБА_5 з двома вогнепальними пораненнями в області голови та одним в області лівого плеча, а приміщенні ванної кімнати даного будинку в непритомному стані з вогнепальним пораненням в області голови було виявлено гр. ОСОБА_8 , яка згодом померла.

Син загиблих ОСОБА_5 28.02.2017 року в рамках даної кримінальної справи визнаний потерпілим. Він та його представник отримали доступ до матеріалів даної справи (а.с. 134, 135).

Під час розслідування вказаної кримінальної справи ОСОБА_2 допитувався органом досудового розслідування, що вбачається з письмових поясненнях та протоколу допиту свідка від 26.09.2001 року (а.с.121-126).

У вказаному протоколі допиту свідка зафіксовано, що ОСОБА_2 визнав той факт, що він неодноразово брав гроші в борг від померлого ОСОБА_5 та на момент допиту боргує йому 34000 доларів США. Вказану суму ОСОБА_2 зобов`язався поступово віддавати офіційному опікуну дітей померлого.

В протоколі допиту зафіксовано факт визнання ОСОБА_2 існування боргу перед ОСОБА_5 в розмірі 34000 доларів США та його зобов`язання повернути такий боргу офіційному опікуну дітей померлого, тобто весь склад боргового зобов`язання. Кожна сторінка даного протоколу допиту підписана ОСОБА_2 , а тому такий слід вважати письмовим доказом.

Колегія суддів відхилила посилання апелянта на невизнання ним таких свідчень, оскільки з протоколу допиту слідує, що ОСОБА_2 було роз`яснено приписи ст. 63 Конституції України про право не свідчити щодо себе. Також ОСОБА_2 був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, а тому вважати недостовірною інформацію відображену в даному протоколі підстав немає.

Також колегія суддів вважала помилковим посилання апелянта на ст. 46 ЦК УРСР, оскільки протокол допиту свідка від 26.09.2001 року не може вважатися показаннями свідка в розумінні ст. 63 ЦПК України (в редакції станом на момент розгляду справи судом першої інстанції), позаяк свідки судом першої інстанції не допитувалися. Даний доказ є саме як письмовий доказ, що підтверджує факт визнання відповідачем існування боргу.

Щодо відсутності вироку по кримінальній справі №6106801, то ця обставина не має жодного правого значення, оскільки предметом розгляду даної цивільної справи не є відшкодування шкоди завданої злочином чи смертю. Тобто таким вироком і не можуть встановлюватися якісь преюдиційні обставини по даній цивільній справі.

Показанням допитаного в суді апеляційної інстанції як свідка відповідача ОСОБА_2 , що при допиті його слідчим прокуратури згідно протоколу від 26 вересня 2001 року він себе оговорив щодо отримання від ОСОБА_5 у борг 34 000 доларів США через застосування до нього психологічного та фізичного впливу, а також, що документів, які ним підписні при допитах він не читав, колегія суддів надала критичну оцінку і не взяла до уваги, оскільки такі жодним чином не підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами, і фактично є надуманими та намаганням уникнути виконання цивільного зобов`язання та цивільно - правової відповідальності.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що матеріалами справи доведено факт існування між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 станом на травень 2001 року правовідносин, що випливають з договору позики та невиконання відповідачем станом на день пред`явлення позову (02.03.2017 року) свого зобов`язання за договором позики в розмірі 34000 доларів США.

З витребуваної судом апеляційної інстанції копії спадкової справи №870/2004 року, заведеної за померлим ОСОБА_5 , вбачалося, що спадкоємцями, які прийняли спадщину за померлим ОСОБА_5 , в рівних долях по Ѕ частці є позивач ОСОБА_5 та його брат ОСОБА_4 , а тому до них обох перейшло і право вимоги в рівних частках до ОСОБА_2 про повернення заборгованості. (а.с. 206-221).

Борг за договором позики укладеного між ОСОБА_2 та померлим ОСОБА_5 становить 34000 дол. США, що по курсу НБУ станом на 01.03.2017 року становить 918 000 грн.

Враховуючи, що право вимоги до ОСОБА_2 про повернення заборгованості за договором перейшло до обох спадкоємців в рівних частках, позивач, як один із спадкоємців, має право на стягнення з відповідача Ѕ частини заборгованості за договором позики в сумі 676 026 грн., яка складається із заборгованості за боргом в розмірі 459 000грн. та 3% річних в розмірі 217026грн. В цій частині позов є обґрунтований та підлягає до задоволення.

Позивачем також було надано суду постанову Верховного Суду від 09.01.2020 року у справі № 308/2160/17 (провадження 61-9505св19), винесену за наслідками розгляду у порядку спрощеного позовного провадження справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року, за якою було касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання скасовано і ухвалене в цій частині нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання відмовлено. В решті постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року залишено без змін.

При цьому Верховним Судом було встановлено наступне.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Проаналізувавши надані позивачем письмові докази, зокрема протокол допиту свідка від 26 вересня 2001 року, згідно з яким ОСОБА_2 визнав, що взяв у ОСОБА_5 в борг грошові кошти в розмір 34 000 доларів США, та надавши їм належну правову оцінку, з урахуванням зазначених вище положень чинного законодавства, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про укладення між батьком позивача та відповідачем договору позики, та виникнення у нього заборгованості за вказаним договором, у зв`язку з його невиконанням.

Крім того суд апеляційної інстанції правильно зазначив про те, що ОСОБА_2 перед початком допиту було роз`яснено приписи статті 63 Конституції України, згідно з якою особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом, та попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, тому відображена у протоколі інформація є достовірною.

Слід зазначити, що у цій справі позивач та його представник не подали суду жодних доказів на підтвердження існування боргу, крім двох вищезазначених рішень апеляційної та касаційної інстанції, які, як вважає позивач, звільняють його від доказування у цій справі (на що також вказує представник відповідача у цій справі).

Як зазначено у ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

З урахуванням зазначених положень ЦПК України суд вважає встановленими обставини, які були встановлені вищезазначеними рішенням апеляційної та касаційної інстанції, у якій брала безпосередню участь та сама особа, відповідач ОСОБА_2 , який є відповідачем і у цій справі, щодо якої встановлено ці обставини, оскільки ці обставини були встановлено щодо батька позивача у цій справі ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 , доданим до матеріалів справи.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у справі № 761/29966/16-ц (провадження № 61-5327св19) у постанові від 18.12.2019 року, п. 46 48, на яку посилається відповідач в обґрунтування відзиву на позов, преюдиція це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Положеннями частини другої статті 54 ЦПК України встановлено, що у разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони.

Відповідно до приписів ст. 374 ЦК УРСР за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Договір позики на суму понад п`ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі (ст.375 ЦК УРСР).

Згідно з ч.1 ст. 45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Статтею 46 ЦК УРСР передбачено, що недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Із даних норм слідує, що саме по собі недодержання письмової форми при укладенні договору позики не тягне за собою недійсність такої угоди. Сама по собі відсутність розписки не може бути безумовною підставою для відмови в задоволенні позову. Сторони можуть підтверджувати факт існування боргових зобов`язань будь-якими іншими доказам, крім показань свідків.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що доведеним є факт доведено факт існування між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 станом на травень 2001 року правовідносин, що випливають з договору позики. Борг за договором позики укладеного між ОСОБА_2 та померлим ОСОБА_5 становить 34000 дол. США, що по курсу НБУ станом на 01.03.2017 року становить 918 000 грн.

Згідно копії спадкової справи №870/2004 року, заведеної за померлим ОСОБА_5 , вбачалося, що спадкоємцями, які прийняли спадщину за померлим ОСОБА_5 , в рівних долях по Ѕ частці є позивач ОСОБА_5 та його брат ОСОБА_4 , а тому до них обох перейшло і право вимоги в рівних частках до ОСОБА_2 про повернення заборгованості. (а.с. 206-221).

Відтак позивачем ОСОБА_4 було обґрунтовано заявлено до стягнення з відповідача боргу у сумі 459 000,00 грн.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Як зазначено у ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В даному випадку факт існування боргових зобов`язань зафіксовано в матеріалах кримінального провадження.

Виходячи з приписів чинного КПК України, доступ до матеріалів кримінального провадження можуть мати лише певні учасники такого кримінального провадження.

В даному випадку позивач міг отримати такий доступ лише з моменту визнання його потерпілим по кримінальному провадженні, проте суду не надано жодного доказу, що позивач протягом 13 років з дня виповнення йому 18 років вживав дієвих заходів щодо визнання його потерпілим у цьому кримінальному провадженні.

Суд не приймає до уваги доводи представника позивача, що позивач дізнався про своє порушене право лише з постанови Закарпатського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року по справі № 308/2160/17, а тому строк позовної давності позивач вважає не пропущений, оскільки з копії паспорту позивача НОМЕР_3 та копії свідоцтва про народження НОМЕР_2 , вбачається, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто 18 років він досяг ІНФОРМАЦІЯ_2 , а до суду звернувся із зазначеним позовом лише 11.02.2020 року, тобто майже через 14 років після досягнення повноліття, при цьому не довів суду жодними належними та допустимими доказами що протягом такого великого проміжку часу він вживав дієвих заходів з метою визнання його потерпілим у кримінальному провадженні щодо смерті його батьків, отримання доступу до нього, адже про факт смерті батьків та існування кримінального провадження був обізнаний.

Слід також зазначити, що позивач у іншій справі ОСОБА_5 , на яку посилається позивач у цій справі, є рідним братом ОСОБА_4 , і був визнаний потерпілим у кримінальному провадженні ще у 2017 році, мав доступ до нього, тобто на відміну від позивача у цій справі вживав дієвих заходів щодо визнання його потерпілим у кримінальному провадженні щодо смерті їх батьків.

Відповідач подав до суду заяву від 18.03.2021 року про застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Відтак суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові, відтак слід відмовити повністю у задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості.

Витрати із сплати судового збору у відповідності до ст. 141 ЦПК України покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 8, 9, 10, 12, 13, 17, 76-89, 141, 258 - 261, 265, 272, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Відмовити повністю у задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості.

Витрати із сплати судового збору покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлений 18.03.2021 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Н.В. Дергачова